Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Annabel Monaghanová

SCÉNÁŘ NA LÁSKU

This edition is published by arrangement with G.P. Putnam’s Sons,
an imprint of Penguin Publishing Group,
a division of Penguin Random House LLC.

Z anglického originálu Nora Goes Off Script,
vydaného nakladatelstvím Penguin Random House LLC
v New Yorku v roce 2022, přeložila Dana Chodilová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2022
jako svou 8644. publikaci.

Redakce Jiří Chodil
Korektura Daniela Čermáková
Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Obálka Anna Ali
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2022

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright © 2022 by Annabel Monaghan
Translation © Dana Chodilová, 2022
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-696-5 (ePub)
ISBN 978-80-7625-695-8 (pdf)
ISBN 978-80-7625-241-7 (print)

Věnováno

Tomovi

1. KAPITOLA

DNESKA KNÁM DORAZÍ Hollywood.

Ajá nepřijdu odům.

Tyhle dvě myšlenky se mi vynoří vhlavě vokamžiku, kdy do pokoje zasvítí slunce. Scénář už mi proplatili abonus za to, že je nechám natáčet usebe doma, přistane na bankovním účtu vpoledne. Sbohem, nesplacené splátky hypotéky. Sbohem, dluhu na kreditce. Akdyž si pomyslím, že se to všechno stalo díky tomu, že se se mnou Ben rozešel! Neumím si představit, že by dnešek mohl být ještě lepší. Vyskočím zpostele, chňapnu nejteplejší svetr azamířím dolů. Naliju si kafe ajdu na verandu sledovat východ slunce.

Pokaždé si říkám, že až ode mě jednou ten dům někdo koupí, nechá ho zbourat. Je přes sto let starý, všechno je tu rozklížené. Vždycky vlednu začne vítr foukat přímo do kuchyně amy musíme nade dveře upevnit flísovou deku. Prkenná podlaha je prošlapaná, máme tu jenom dvě koupelny aobě vpatře. Do každé skříně vložnicích se vejde přesně šest svršků, ato ještě trpasličích. Ben si sepisoval seznam vad, který si soblibou denně pročítal, ajá se nemohla zbavit pocitu, že to bůhvíproč vyčítá mně.

Tenhle dům je pořádný malér, jasně. Ale já se do něj zamilovala, hned jak jsem prvně uviděla jeho dlouhou příjezdovou cestu. Vzrostlé magnólie, které ji lemují zobou stran, se nahoře dotýkají, takže teď vdubnu projíždíte tunelem růžových květů. Když se dostanete na hlavní silnici, připadá vám, že jste přešli zjednoho světa do úplně jiného, jako když se nevěsta vynoří zkostela. Je radost vypravit se zdomu pro mléko aje radost vracet se zase zpátky.

Postavil ho britský doktor George Faircloth, který žil na Manhattanu ana sever do Laurel Ridge jezdil vlétě, což vysvětluje, že dům vůbec nepočítá se zimou. Je postavený tak, aby vněm bylo příjemně při pětadvaceti stupních, ato nejlíp venku. Představuju si, jak si ten doktor dirigoval zahradu jako maestro, aranžoval magnólie apod nimi zlatý déšť, aby oznamovaly příchod jara. Po dlouhé šedé zimě ty první růžové ažluté květy křiknou: „Něco se děje!“ Do května pak zezelenají stejně jako zbytek předzahrádky anastane klid, než nastoupí pivoňky ahortenzie.

Bylo mi jasné, že se třeba přetrhnu, jen abych tu mohla bydlet, jakmile jsem uviděla čajový salonek vzadu na zahradě. Je to jednopokojová stavba, kterou doktor zasvětil rituálu podávání čaje. Zatímco hlavní budova je postavená ztenkých bílých prken solupujícími se černými okenicemi, čajovnu tvoří poctivý šedý kámen sbřidlicovou střechou. Má malý funkční krb astěny obložené dubovým dřevem. Jako by doktor Faircloth sáhl přes velkou louži avytáhl ji přímo zanglického venkova. Jasně si vybavuju, že Ben řekl „kůlna“, když tam prvně vešel, ajá ho ignorovala, jak to ženská dělává, když si chce udržet manželství.

Naše první ráno tady jsem vstala se svítáním, protože jsme ještě neměli závěsy. Vzala jsem si kávu na verandu avýchod slunce pro mě byl překvapením, jaké jsem ještě nezažila. Do té doby jsem dům neviděla všest ráno, netušila jsem ani, že je obrácený na východ. Bylo to jako bonus knákupu, odměna za to, že jsem si tu ruinu zamilovala.

Teď stojím na verandě avstřebávám tu krásu, než dorazí natáčecí štáb. Nejdřív se objeví růžové proužky, pak se za rozložitým dubem na kraji trávníku rozlije oranžová barva. Slunce za ním vychází každý den jinak. Někdy připomíná ovocný nanuk, který šplhá po obloze jako filmové titulky. Jindy je to strakaté tlumeně šedé světlo, deroucí se skrz listy. Dub zůstane holý ještě pár týdnů, až na drobné žluté abílé květy, které se navzájem opylují aslibují zem posetou žaludy. Trávník vypadá nejlíp vdubnu, zvlášť ráno, políbený rosou aodrážející světlo. Nevím, jaké jsou vtom přírodní zákonitosti, ale rytmus tohoto pozemku znám jako vlastní boty. Slunce tu vyjde každý den.

NEŽ VZBUDÍM DĚTI, nakrmím je avypravím do školy, stihnu se šestkrát převléknout. Nakonec stanu před zrcadlem ve stejných džínsech atričku, se kterými jsem začala, adojde mi, že problém jsou vlasy. Nekudrnatí se tak hrozně, jak mě to čeká vsrpnu, ale stejně je to bída. Lidé zHollywoodu mívají vlasy zkrocené, apokud nosí rozcuch, pak je to dílo profesionálů. Namočím si hlavu do umyvadla azačnu si fénovat vlásek po vlásku. Naposledy jsem to dělala osvatebním dnu, zavřená vkoupelně rodičovského domu sdružičkami.

Vlasy mám učesané apořád je teprve devět ráno. Filmaři mají dorazit vdeset ajá vím, že jestli budu dál koukat do zrcadla, zavaří se mi mozek azpanikařím. Usnesu se na tom, že na devětatřicetiletou dvojnásobnou matku to není tak zlé. Anavíc, nedělám přece na ten film konkurz, napsala jsem scénář. Napadne mě, že sjedu do města avyřídím pár pochůzek, které by mohly klidně počkat. Možná se vrátím až po tom, co přijedou, abudu se tvářit, že jsem ztratila pojem očase. Vpluju do hollywoodské verze svého reálného života plnou parou, jako by to byla nějaká přepadovka.

Spoustu času zabiju dáváním bot do opravny aprohlížením police se slevami vknihkupectví. Zastavím se vželezářství, popovídám si spanem Mapletonem ojeho operaci kyčle avyzvednu si uněj hromádku křížovek, které mi každý týden vystřihuje znovin. Kolem desáté už nevím co dál, atak je mi jasné, že nastal čas jet domů azjistit, jak vypadá filmový štáb ajakou spoušť natropil na trávníku.

Spletla jsem se, zatím nikdo nikde, atak se jejich příjezdu dočkám na verandě. Svírám zábradlí, zatímco se po prašné cestě valí kamiony, srážejí nejnižší květy magnólií aplaší znepokojené ptáky, až jejich hejna cloní nebe. Na chvíli to unás vypadá jako vHitchcockově filmu.

Nečekala jsem to. Ještě pořád žasnu nad tím, že se zČajovny stane opravdový film. Můj poslední scénář se jmenoval Vánoční polibky avznikl zněj osmdesátiminutový televizní film spečlivě dávkovanými přestávkami na čtyřicet minut reklam. Předtím to byli Milenci zrodného města, vpodstatě stejný příběh, ale odehrávající se na podzim. Moje superschopnost spočívá vtom, že metodicky umístím muže aženu do jednoho malebného městečka, zalidněného nezvykle spokojenými obyvateli snesnesitelně nepatrnými problémy. Ti dva na sebe nejprve nevraží apak se do sebe zamilují. Všechno je zalité sluncem až do reklamní pauzy, kdy jeden znich odejde. Po ní se ale samozřejmě zase vrátí. Úplně pokaždé.

Čajovna představuje úkrok od téhle formule arozhodně to nejlepší, co jsem kdy napsala. První, co řekla agentka Jackie, když si to přečetla, bylo: „Co se ti stalo?“ Rozesmála jsem se. Jasně, vypadalo to, že jsem přešla na temnou stranu. Příběh je hlubší, spořádnou dávkou bolesti aintrospekce, ahrdina se na konci rozhodně nevrátí. Vměsících poté, co ode mě Ben odešel, jsem prodala dva zábavné plytké scénáře stanici Romance Channel, ale pak ze mě vybublala tahle pochmurná záležitost. Po Benově odchodu jsem se snažila dusit osobní život vsobě, ale některé příběhy zřejmě člověk musí vypovědět.

„Podle mě je to skvělé,“ oznámila mi Jackie. „Ale je to látka na velkofilm, ne pro Romance Channel. Jestli jsi pro, nabídnu to velkým studiím.“

„To si jenom zbytečně přiděláš práci,“ odpověděla jsem jí do telefonu při plení trávy vpředzahrádce. „Nikdo nechce dvě hodiny koukat na přehlídku úzkosti aopuštění. Přísahám, snažila jsem se to na konci rozveselit, ale ikdybych se na hlavu postavila, prostě jsem ho nedokopala, aby těma dveřma prošel zpátky.“

„Noro. Není to ještě ani rok.“

„Já vím. Takže se musím vrátit ktomu, co mi jde nejlíp. Stímhle proveď, co uznáš za vhodné. Já myslím, že jsem to ze sebe prostě potřebovala dostat. Co máma, všechno vpořádku?“

„Je vpohodě. Dej mi dva týdny. Tenhle scénář je přelom.“

Když před domem zastaví první tahač adevět zjeho osmnácti kol přistane na mojí trávě, dojde mi, že se vážně láme chleba. Stojím na verandě, svírám zábradlí adva další vozy vychrlí záplavu kamer, osvětlení, nábytku alidí.

Namíří si to ke mně mladá žena srůžovými vlasy apsací deskou auž zdálky se na mě usmívá. „Zdravím, vy budete jistě Nora. Nebojte se. Já bych na vašem místě rozhodně jančila. Jsem Weezie, Leova asistentka.“

„Ahoj. Já nejančím. Tu trávu vypěstuju znova.“ Natáhnu se apotřesu si sní rukou.

Přiblíží se žena včerné kombinéze, věkem blíž ke mně. „Meredith Cohenová, výkonná producentka.“

„Nora Hamiltonová, majitelka domu,“ vysoukám ze sebe apořád svírám zábradlí. „Aautorka scénáře,“ dodám až pak, protože jsem rozhozená.

„Poslyšte,“ spustí Meredith. „My jsme hrozná banda. Sakra, už jenom Leo je poslední dobou děsný. Naděláme spoustu rámusu azmatku, ale pak to po sobě zas všechno uklidíme aza dva dny nás máte zkrku. Maximálně za tři.“

„Vpořádku, to jsem čekala. Ještě nikdy jsem neviděla natáčení, jsem nadšená.“ Červená dodávka zaparkuje celá na trávníku, za ní stříbrný karavan Airstream. „Co je to?“

Weezie se obrátí arozesměje se. „Á, my ovlku. To je samozřejmě Leo. Všichni jsme ubytovaní vHiltonu vBreezeportu. Až na něj, on tyhle hotely nerad.“ Protočí oči azase se usměje, jako by bylo kapku mrzuté, ale zároveň rozkošné, že mi ten chlap likviduje trávník.

„Leo Vance bude spát vautě? Na mé přední zahradě?“

„Nedá se nic dělat. On je takový svéráz. Ale má tam ikoupelnu apro všechny ostatní tu budou pojízdné záchody. Takže si osvůj dům nedělejte starosti.“

Dveře airstreamu se otevřou aobjeví se superstar, bosý čtyřicetiletý chlapík. Džínsy mu visí nízko na bocích ašedé tričko má na dvou místech roztržené. Vlasy by potřebovaly ostříhat aje až moc hezký na to, aby hrál Bena. Ale na druhou stranu, mě hraje Naomi Sanchezová. Leo zamžourá knebi, vzpamatovává se, jako by se vynořil na světlo po čtyřiadvaceti hodinách ve tmě. Je jedenáct dopoledne ajsme jen hodinu apůl jízdy od New Yorku.

Leo Vance je nejlíp placený herec vHollywoodu. Vím to, protože si ho už tři dny googluju. Má domy na Manhattanu, vBel Airu av Cap d’Antibes. Vlastní podíl ve franšíze NBA. Bezdětný, svobodný. Znamení Vah. Pochází zNew Jersey amá bratra.

Viděla jsem všechny jeho filmy, což ještě nic neznamená. Já viděla spoustu filmů. Herec je to dobrý, proslulý svým doutnajícím pohledem. Musím říct, že je to kapku přes čáru. Ve svém prvním filmu Platanové noci věnoval partnerce Aileen Bennettové tolik žhavých pohledů, že si toho roku vysloužil přívlastek Nejsvůdnější žijící muž. Stal se ztoho jeho poznávací rys, atak si ho pěstuje film od filmu, dokonce ikdyž to není úplně třeba. Například vBitvě odomácí frontu sděluje své těhotné ženě, že musí jít do války, adoprovází to ohnivým pohledem. Nebo vHromadné žalobě, tam pronáší úvodní proslov na vojenské akademii asjíždí tím doutnákem všechny rodiče aprarodiče. Ato nemluvím oAfrické růži – uprchlické středisko, kde propukla malárie, se pro takový kukuč moc nehodí. Leo Vance zřejmě nevědomky vyzařuje nepatřičný sexappeal.

Když to doutnání vypne, má ještě vzásobě působivou škálu úsměvů, jedinečnou pro každý film. Sahají od plachých po šílené ajá vždycky obdivovala, jak si některý dovede udržet po celý film. Jsem zvědavá, sčím přijde vČajovně. Jaký úsměv si vymyslí pro Bena? Ani si nevzpomínám, kdy jsem Bena naposledy viděla se usmát.

Leo Vance kráčí kmé verandě ajá se vduchu chystám na představování. Dokonalý na plátně, zanedbaný vreálu. Vmém filmu se zněj stane muž shromadou problémů, který nakonec odejde od ženy, sníž si vybudoval život. Musím Benovi uznat, že byl tak nesnesitelný, až mě přiměl napsat něco, co stojí za to. Usměju se té ironii, že mi nakonec vlastně pomohl.

Leo se protlačí kolem mě na verandu, jako bych tam nebyla, pak se zastaví ao krok couvne. „Máte jen jeden dolíček,“ poznamená.

„Ten druhý mám zevnitř tváře,“ odpovím.

Přikývne avejde do domu, jako by mu patřil. Coby seznámení nic moc.

SETKÁNÍ SREŽISÉREM Martinem Coxem mě znervózňuje, přesně jak jsem čekala. Weezie šla dovnitř za Leem, takže Martin na verandě zastihne jen mě aMeredith. „Vy musíte být Nora.“ Není vysoký, ale je jaksi mohutný ajá se nemůžu rozhodnout, jestli je velký fyzicky, nebo tak působí jeho osobnost.

Potřesu si sním rukou asnažím se mlčet. Jestli začnu mluvit, neudržím se ařeknu mu, co si myslím oposlední scéně vAlabastru aproč se podle mě nedočkal Oscara. Řeknu mu, že už jen samotné světlo vŽeně zezdola bylo nepřekonatelné. Držím pusu zavřenou, aby nevypustila to slovo „nepřekonatelné“.

„Takže se na to můžeme podívat?“ ptá se. Vedu ho sMeredith za dům, kde na kraji lesa trůní čajovna. Nevede kní žádná stezka, je tu jen trávník, takže se skoro žádná cesta tam neobejde bez mokrých bot. Velké dubové dveře jsem nechala otevřené, jak mám ve zvyku, protože tak vidím skrz okna vkovových rámech vzadní zdi okraj lesa. Dodává mi to pocit nekonečných možností.

Čajový salonek je pro mě posvátný prostor. Místo, kde se dokážu ponořit do psaní. Ana rozdíl od hlavního domu vzdoruje počasí. Představuju si, jak pan apaní Fairclothovi přicházejí kčajovně stejně jako já, těší se na oheň vkrbu ana čaj aobčerstvení na stole. Představuju si, jak se tu scházejí milenci na tlumený rozhovor aprvní polibky. Ben ji chtěl vždycky využít jako skladiště.

Moc nechybělo adopadlo to tak. Moje víra, že další skladovací prostory jsou to poslední, co svět potřebuje, stála proti Benovu přesvědčení, že potřebuje třetí motorku. Kmnohým úlevám spojeným sjeho odchodem patřilo ito, že si ssebou odvezl většinu svých krámů aže nežádal děti.

Čajovna se hodně podepsala na rozpadu našeho manželství, atím si vysloužila titulní roli ve scénáři. Ben nesnášel chvíle, které jsem tam trávila, nesnášel mou práci. Nesnášel to, že jsem posledních deset let platila účty. To ostatně štvalo imě. Čím líp jsem se dokázala postarat orodinu, tím víc mě nesnášel. Čím víc mě nesnášel, tím víc jsem pracovala, abych všechno napravila. Mé psaní včajovně bylo zrcadlo, do kterého se nechtěl podívat. Tak to aspoň bude ve filmu. Vreálném životě nevím, možná odešel prostě proto, že chtěl víc skladovacích prostor. Ben chtěl víc všeho.

Blížíme se kdomku ajá slyším, jak Martin lapá po dechu. „Je jak zjiného světa,“ hlesne. „Na fotce to nevypadalo zdaleka tak dobře.“

Usměju se ajdu dál. „No, rozhodně je zjiné doby. Tady píšu.“

Na duben je teplo abřidlicová střecha se leskne ve slunci po večerním dešti. Dveře lemují dva obří keře hortenzie. Obrůstají prvními listy, slibnými bledě zelenými výhony, brzo budou oplývat trsy nebesky modrých květů velkých jako moje hlava. „Kdybyste počkali do července, viděli byste je vkvětu,“ říkám jen tak do prázdna, protože Martin už vešel dovnitř.

„Tohle je absolutně dokonalé,“ pochvaluje si apřejíždí rukama po obložených zdech. Vytáhne vysílačku. „Jsem vzadu včajovně. Přineste povlečení na pohovku, budu potřebovat tři hodiny slunce ze zadního okna. Asmeták. Postarejte se, aby Leo aNaomi byli nalíčení.“

Meredith na mě maličko zamrká, nejspíš proto, abych se necítila rozpačitě kvůli tomu smetáku. Pokrčím rameny, co je mi do toho? „Tak, já se uklidím zcesty, dejte mi vědět, kdybyste něco potřebovali.“

* * *

VRÁTÍM SE DO DOMU as úlevou zjišťuju, že je prázdný. Za každým oknem venku to vře děním – vůz cateringu, žena pronásledující Lea Vanceho slahvičkou srozprašovačem. Znejvětšího přívěsu se vynoří Naomi Sanchezová, sice vnevkusných domácích šatech, ale krásně nohatá. Zřejmě ji oblékli tak, jak si Martin představoval mě. Prvně jsem tuhle herečku viděla ve Zlodějově pomstě, to jí bylo asi tak pětadvacet. Ve scéně, kdy zjistí, že byla podvedena, ji zabírali tak zblízka, že její tvář vyplňovala celou obrazovku. Kde má póry, divila jsem se. Dnes, ve svých dvaatřiceti, je to pořád ta nejkrásnější ženská, jakou jsem kdy viděla.

Napíšu textovku Kate: Leo Vance byl umě doma. Naomi Sanchezová je kus.

Kate mi odpoví: Závistí se koušu do zadku.

Lámu si hlavu, co mám dělat. Jsem vdomě, což není moje místo na psaní. Vtomhle prostoru jsem máma. Kuchyně je pořád vzhůru nohama po snídani amně dochází, že Leo Vance viděl fleky od těsta na lívance acítil tuk ze slaniny. Jsem trochu rozhozená ztoho, že tu byl, avrhám se na úklid. Musím stanovit nějaké hranice. Nechci sem zítra přijít anačapat ho, jak doutnajícím pohledem spaluje moji myčku.

Zavolám sestře avezme to chůva Leonora. „Je venku spřáteli,“ říká. Penny ajejí manžel Rick žijí na Manhattanu av East Hamptonu ačasto se onich píše vlifestylovém magazínu Town & Country, protože nosí ty správné věci astýkají se se správnými lidmi. Tohle je prvně vživotě, kdy dělám něco skvělejšího než Penny, atak jí nechám vzkaz. „Řekněte jí, prosím, že jsem volala aže mám doma Naomi Sanchezovou aLea Vanceho.“ Leonora vypískne ajá jsem spokojená.

Jakmile je vkuchyni pořádek, snažím se vymyslet, co bych dělala normálně. Je středa ave středu máme vždycky karbanátky. No jasně! Vytáhnu zmrazáku půl kila mletého krůtího apoložím ho na pult. Netrvá mi to ale tak dlouho, jak jsem doufala.

VYKUKUJU ROHOVÝM OKNEM zimní zahrady. Natáčejí scénu, vníž říkám Benovi, že by možná pomohlo, kdybychom měli oba stálý plat. Ten památný den mě hodil do jednoho pytle se všemi ostatními lidmi, kteří nemají dost rozhledu, aby věřili vjeho sny. Byla jsem automat, robot, otrok konvence. Jsem přesvědčená, že to byla poslední kapka. Představuju si, jak moje slova vycházejí zNaominých dokonalých úst, azačínám si myslet, že tenhle film obsadili úplně špatně. Copak Leo Vance dokáže být stejně pohrdavý jako Ben, když se dívá na ženu tím pohledem? Připadá mi, že lidi tak nádherní jako ti dva by měli být schopní všechny problémy vyřešit. Od Naomi Sanchezové by žádný muž neodešel.

Sleduju natáčení asi hodinu, než mi dojde, že je načase vyzvednout děti. Otevřu garáž azjistím, že na mé příjezdové cestě kouří tři chlápci. Upustí cigarety, zašlápnou je, přesunou se ke straně amávnou mi, jako bych byla portýr aparkovala jim vůz. Nemám na vybranou, musím vjet na vlastní trávník, abych se vyhnula kamionům, apak na prašný úsek cesty, která mě dovede na hlavní silnici.

Je příjemné nechat ten chaos za sebou avjet do Laurel Ridge, kde se nikdy nic nemění. Ben koupil dům vtéhle díře, protože mu nic jiného nezbývalo. Chtěl velký život ve velkém městě – přesněji řečeno život, jaký žije má sestra Penny. Ale když se ukázalo, že by to bylo moc drahé, chtěl aspoň velký dům na předměstí, odkud by se dalo dojíždět. Ani to nevyšlo. Jak jsem se víc avíc zakulacovala sArthurem azačínalo být jasné, že se do naší garsonky vdomě bez výtahu nevejdeme, ocitli jsme se vzávodě očas. Měli jsme dvacet tisíc dolarů, které jsme mohli složit jako zálohu na třísettisícový dům, aten dům byl mnohem dál od města, než si Ben představoval.

Přátelům vykládal, že jsme koupili ruinu vzapadákově jako investici. Je to slibné město spotenciálem, říkal jim, což mi vždycky připadalo legrační, protože motto tohohle městečka by mohlo znít: Potenciál jsme vám nikdy neslibovali. Je to místo, které se děsí jakéhokoli pokroku atajně si namlouvá, že bylo modelem pro Hlavní ulici vDisneylandu. Je tu architektonická rada aplánovací komise, které mají jediný účel: zabránit takovým, jako byl Ben, aby zbavili městečko Laurel Ridge jeho starobylosti.

Máme tu šest nebo sedm obchodů, které fungují odnepaměti. Jejich majitelé se usvých zákazníků těší oddanosti jako učlenů kultu. Laurel Ridge je místo, kde si vždycky budete moci koupit kladivo od chlapíka, snímž se osobně znáte, amisku domácí zmrzliny, kterou vám nandá puberťák. Kromě toho tu vzniká azase zaniká hrstka dalších živností, jak přicházejí lidé zManhattanu azkouší uspět smódními vitamíny apsími sušenkami smonogramem. Málokdy přečkají rok.

Na kraji města stojí základní škola. Zaparkuju anajdu mezi skupinou rodičů na hřišti přátele, jako by dnešek byl den jako všechny ostatní.

„Bože můj, mluv,“ spustí na mě Jenna. Stojí pod basketbalovým košem sKate.

„Co by?“ snažím se dělat jakoby nic. „Prostě jsem byla sLeem aNaomi, normálka.“

„Je milý? Podíval se na tebe tím pohledem?“ chce vědět Kate.

„Ano ane. Byl totálně roztomilý apřehlídl mě jako lány.“

„Takže ses česala zbytečně?“ Jenně neušla moje foukaná.

„No, kapku jsem to přehnala,“ uznávám. „Kdybyste viděly Naomi Sanchezovou osobně, pochopíte, proč si mě ani nevšiml.“

„Čau, Noro.“ Přichází knám Molly Richterová. „Vypadáš dobře, pěkný vlasy.“ Molly je klasická mrcha ze střední, které to zůstalo. Musíme na ni být milé, protože je včele rodičovského sdružení apřiděluje dobrovolnické pozice. Vyhýbáme se jí jako průvanu.

„Prý to tenhle týden táhneš sHollywoodem,“ pokračuje.

„Přesně tak.“ Když člověk mluví sMolly, hlavní je neprozradit nic navíc ana nic se neptat.

„No, to je milé. Nezapomeň, že příští středu po škole je zkouška Olivera Twista aže jsi slíbila pohlídat děti vzákulisí.“

„Jak bych mohla zapomenout? Arthur oničem jiném nemluví.“ Sakra, teď jsem se odkopala. Neměla jsem si foukat ty vlasy, nevšimla by si mě. Kate zalapá po dechu, jako bych se propadala do pohyblivého písku aona neměla provaz, aby mě vytáhla.

„Copak, Arthur má zájem onějakou větší roli?“ Molly mi nedá šanci odpovědět. „To ráda slyším! Protože jsem se chystala jmenovat tě vedoucí organizace představení, apokud se chce tak moc zapojit, stejně budeš muset být utoho. Perfektní.“ Zapíše si něco do zápisníku jako detektiv Columbo, obrátí se na patě aodkráčí.

Jenna se rozchechtá. „Ajseš vprdeli.“

„Jo, říkám to nerada, ale jseš,“ přidá se Kate. „Kdybys to odmítla – teda, pokud by tě vůbec pustila ke slovu –, postarala by se, aby Arthur hrál strom nebo šutr nebo tak.“ Konkurz byl dnes, takže doufám, že je pozdě na to, aby Molly nasadila svůj vliv amého desetiletého chlapečka vyštípala. Arthur se právě nachází uprostřed dalšího kola jarních sportovních pohrom atenhle muzikál je pro něj jako záchranné lano.

„Já vím. Ato neva. Jestli Arthur dostane roli, seženu si lidi na pomoc.“

„Nikdo nechce pomáhat,“ upozorní mě Jenna.

„Tak to zvládnu sama. Pro Arthura to znamená doslova všechno. Je to první věc, která ho trochu nadchla, co odešel Ben.“

Normálně oBenovi nemluvím. Ne protože by to bolelo, ale protože jsem ho pustila zhlavy. Ovšem rozhostí se rozpačité mlčení, ato pracuje vmůj prospěch.

„My ti stím pomůžeme,“ slibují obě.

„Jste bezva.“ Ozve se zvonění aze školy se vyřítí desítky dětí. Arthur knám přiběhne, mrskne mi aktovku knohám aběží za ostatními dětmi kprolézačkám. Nevím, co ztoho vyčíst oprůběhu konkurzu.

Přižene se ke mně Bernadette, osmiletá šéfka naší rodiny, askočí mi do náruče. „Co říkal na tvoje vlasy?“

„Nic. Měla jsem si půjčit ty tvoje.“ Pohladím Bernadettiny hnědé kudrny. Vypadají jako zfilmu Malí uličníci, kouzelně staromódní.

„Jedeme domů,“ nařídí mi. „Za tři hodiny končí.“

„Zítra přijedou zas,“ namítnu. Bernadette se na mě podívá, jako bych měla okolečko víc. „No jo, dobře.“ Přivolám Arthura aten se knám vleče po asfaltu.

„To jako fakt? Je teprve čtvrt na čtyři. Trapka potřebuje domů, aby mohla čumět na filmový hvězdy?“ Arthur zašermuje prsty, ale moc hrozivě to nepůsobí.

„Co konkurz?“ ptám se.

„Mám to.“ Pousměje se na mě ajá poznám, že nechce, abych kolem toho dělala poprask na hřišti.

Seberu jeho aktovku. „Tak padáme odsud, než provedu nějaký trapas.“

BERNADETTE JE CELÁ BEZ SEBE, když zahneme za poslední zatáčku na naší příjezdové cestě. Arthur se snaží vypadat, že je nad největší hvězdy Hollywoodu povznesený. Zřejmě se chce tvářit, že oni mají štěstí, že můžou poznat jeho. Právě přece dostal hlavní roli vOliveru Twistovi. „Mami, ona je nemožná. Všichni se mě opřestávce ana obědě na ten film ptali. Jsme ve městě jak exoti.“

Míjíme přívěs Airstream adva tahače, než vůbec uvidíme vlastní garáž. Vcestě mi stojí stůl se sladkostmi asendviči. Stáhnu okénko aukážu na garáž. Mladík včervené kšiltovce ochotně souhlasí, že se přesune zverandy, ale ještě předtím dá každému zmých dětí donut.

„To je boží,“ rozplývá se Bernadette.

„Je to donut,“ šklebí se Arthur.

Zavřu garážová vrata dřív, než všichni vystoupíme zauta, spokojená, že jsem zase ve svém kokonu. Všechno venku jako by bylo zamořené hlukem, únavou alidmi, kteří rozhodují anejsou já. Vyjdu nahoru azatáhnu všechny závěsy. Budou domácí úkoly, večeře, vtelevizi soutěž Kolotoč, postel. Podle smlouvy mají filmaři vypadnout do šesti.

Když jdeme po schodech do kuchyně, Bernadette drmolí: „Potkala jsi Naomi? Je tak hezká jako vNámořníkově manželce? Je tu už Leo? Je vysoký, nebo ne? Frannie říká, že je malý astojí na bedně, když…“ Nahoře na schodech zmlkne, zalapá po dechu azírá na Lea, který sedí na našem kuchyňském pultu.

Leo se pomalu zvedne, vytáhne se do plné výšky asi tak sto osmdesáti pěti čísel. Změří si Bernadette přísným pohledem. „Já nejsem žádný prcek, slečinko.“ Bernadette se usměje, zrudne aschová obličej do dlaní, všechno najednou.

„Ha! Tady je!“ Leo na ni ukáže láhví od piva. Je to vlastně moje pivo, zásoba pro případ, že by se zastavili Kate aMickey.

„Co?“ hlesne Arthur trochu poplašeně.

„Ten chybějící důlek. Hledal jsem ho po celém domě. Chybějící důlek tvé mámy je přímo tady, na tváři tvojí ségry.“ Bernadette se culí jako blázen aArthur protočí panenky.

„Leo.“

„Já jsem Bernadette atohle je Arthur.“