Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Natasha Lesterová

Tři životy

Z anglického originálu The Three Lives of Alix St Pierre,
vydaného nakladatelstvím Hachette Australia
v Sydney v roce 2022, přeložila Drahomíra Michnová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2023 jako svou 8826. publikaci.

Redakce Kateřina Romanová
Korektura Kateřina Hájková
Odpovědná redaktorka Karolína Stránská
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Benešová
Obálka Anna Ali
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2023

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

The Three Lives of Alix St Pierre © 2022 by Natasha Lester
First published in Australia and New Zealand in the English language by Hachette Australia and in the United Kingdom in the English language in 2022 by Sphere, an imprint of Little, Brown Book Group.

Translation © Drahomíra Michnová, 2022
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2023
Cover Design © Anna Ali, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-724-5 (ePub)
ISBN 978-80-7625-723-8 (pdf)
ISBN 978-80-7625-261-5 (print)

Věnováno Kevanu Lyonovi

Díky za přijetí mezi hrdé,

za to, že jsi prostředníkem mých snů,

a za to, že se ti tato kniha líbila od prvního okamžiku její existence.

Prolog

Paříž, 1937

Vždycky mě přitahovalo to, co můžu

jakýmsi druhem irské jasnozřivosti předvídat u umělce…

– Carmel Snowová, Harper's Bazaar

„Já s tebou nepojedu,“ oznámila Lillie Alix toho dne, kdy měly dát sbohem penzionátu ve Švýcarsku, odjet do Paříže a tam už skutečně zahájit dobrodružství zvané život.

Alix se zasmála. „Chceš říct, že jsi moc líná si sbalit a já to mám udělat za tebe?“ Vytáhla zpod postele Lilliin kufr. Trávily poslední chvíle v pokoji, který v Le Manoir společně obývaly.

Ale Lillie zavrtěla hlavou. „Slíbila jsem matce, ještě než jsme odjely z Los Angeles, že se za rok vrátím domů. Teď mi psala a připomněla mi to.“

„Ale celou dobu mě udržuješ v domnění –“ Alix nedopověděla a klesla na postel.

Lillie ležela na zádech a hleděla do stropu. V ruce držela fotografii, která se trochu pomačkala, jak ji pevně svírala. Byla na ní ona, Alix a jejich kamarád Bobby. Vyfotili se tenkrát na místním trhu v Los Angeles týden předtím, než dívky odcestovaly do Švýcarska.

Z toho, že Lillie mačkala tak vzácnou památku na jejich trojlístek, Alix poznala, že přítelkyně momentálně trpí víc než ona.

Alix si klekla k její posteli a hladila ji po vlasech. „To je mi líto,“ zašeptala.

Lillie se po těch slovech rozplakala – ne, začala hlasitě vzlykat. „Mně je to taky líto.“

„To bude dobré,“ konejšila ji Alix tiše a spolkla další slova, která se jí drala na jazyk – Celý rok jsi mě udržovala v domnění, že pojedeš do Paříže, přitom jsi celou tu dobu věděla, že ne. Ale neřekla to nahlas, protože Lilliiny slzy byly důkazem, že plány, které spolu spřádaly, plány o tom, že si v Paříži pronajmou pokoj v pensionu, každá si najde francouzského přítele a budou se vracet k ránu z Montmartru kolem Eiffelovky, bylo i Lilliino přání, chtěla mu věřit. A teď ji něco rvalo na dva kusy. Jeden se měl vrátit k matce a Peteru Brooksovi, za něhož ji matka chtěla provdat – ten druhý chtěl odjet s Alix do Paříže.

Alix byla poprvé v životě ráda, že od ní nikdo nikdy nic neočekával, že ona si může jít cestou, kterou si zvolí sama. Na rozdíl od Lillie jí rodičovskou lásku, mateřskou péči a otcovu pýchu na dceru život odepřel, přesto to Lilliino přání, aby se mohla osamostatnit, spoléhat na sebe a mít možnost rozhodovat o svém životě podle sebe, bylo také podstatné a důležité. Teď na to všechno měla zapomenout a ta ztráta pro ni bude bolestná.

„Bude se mi po tobě hrozně stýskat,“ hlesla Alix. Nelhala. Od třinácti let vídala Lillie denně. Teď odjede do Paříže, Lillie se vrátí domů do Los Angeles a kdoví, kdy se zase setkají.

„Na, vezmi si ji,“ strčila jí Lillie do ruky pomačkanou fotku tří usmívajících se, šťastných lidí. „Mám doma ještě jednu. I Bobby ji má. Vždycky jsem ti chtěla jednu dát, protože…“ Nedopověděla a Alix věděla, proč jí zbytek věty nešel přes rty: Protože jsi neměla peníze, aby sis mohla obstarat vlastní.

„Tři mušketýři,“ poznamenala Alix ve snaze přimět přítelkyni k úsměvu.

„Ne.“ Lillie nesouhlasně a vehementně zavrtěla hlavou. „Parta lidí na sebe může po čase změnit názor. Ale my tři nikdy. My jsme…“ Na chvilku se zamyslela. „Každý jsme jedním vrcholem trojúhelníku. Pokud jeden chybí, trojúhelník přestane existovat.“

Alix její slova vedla k tomu, že vstala ze země, vrhla se k přítelkyni na postel a pevně ji objala. Držely se v náručí, tiskly se k sobě a jejich slzy se smísily.

Pak se Lillie odtáhla a usmála se na ni. „Jsi jako herečka, která hraje vedlejší roli v nějakém filmu,“ prohlásila, i když to nevyznělo jako bůhvíjaký kompliment. „Všichni si myslí, že nejdůležitější je hlavní hrdinka. Že na tu se mají dívat, tu si mají nejvíc zamilovat. Ale někdy je nakonec nejlepší ta vedlejší postava, která ovládne celý příběh. A diváci žasnou, proč si jí nevšimli dřív. A to jsi ty,“ vyslovila s hlubokým přesvědčením. Podívala se na Alix, která tomu proroctví vůbec nevěřila, a dodala: „Ty jsi ta, která si je nakonec podmaní.“

Něco takového řekne jen opravdová přítelkyně. Sama se vzdá svých snů a dívá se, jak si osoba, kterou vždycky považovala za svou sestru, sbalí kufr a jde ty sny žít místo ní.

„Mám tě moc ráda,“ řekla Alix a její oči se znovu zalily slzami.

„Do té doby, než trojúhelníky přestanou existovat,“ uzavřela Lillie s úsměvem a obě začaly popotahovat jako malé školačky, a ne slečny z penzionátu.

* * *

O dva dny později stála Alix uprostřed mostu Alexandra III. mezi dvěma nymfami, které se chystaly lehkovážně skočit do vody. Nad hlavou jí svítily koule pouličních lamp ve stylu art nouveau jako náhrdelník z měsíců v úplňku zdobící ranní rozbřesk. Most po levé i pravé straně zkrášlovali cherubíni, letící koně a lvi a rýhované lastury – vše tak sršící odvahou, energií a divokostí a zároveň tak impulzivní a neskutečné. Ale v tuto chvíli to měla před sebou, takže to nebylo neskutečné – teď ne.

Se šťastným úsměvem se naklonila přes zábradlí jako ty nymfy, natahovala se, jak nejvíc to šlo, až se jí hruď vznášela nad Seinou. Rozpřáhla ruce a objímala Paříž, měla takovou radost, že ji nedokázala držet zamčenou v sobě. A začala se hlasitě smát.

Jak by se mohla přestat smát, když byla v Paříži?

Když svítání dozrálo v ráno, narovnala se, otevřela kabelku, vyndala seznam jmen, který jí Lilliini rodiče poslali z Los Angeles, a hodila ho do nejbližšího odpadkového koše. Měla sice jen středoškolské vzdělání a to nejlepší doporučení od Lilliiny rodiny, což jí mělo zajistit dobré přijetí u lidí, jejichž jména byla na seznamu uvedená, ale přece nemohla – a ani nechtěla – donekonečna žít z velkorysosti van der Meerových. Jména na seznamu navíc patřila lidem z vyšší společnosti, kteří dělali málo a utráceli hodně, a Alix by do těchto kruhů nikdy nezapadla. Tady v Paříži – a v zemi, kde se narodili její rodiče – si najde lidi svého ražení.

Rázně vykročila směrem na sever k obchodnímu domu Printemps a strávila dobrých deset minut tím, že obdivovala velkolepé průčelí: sochy čtyř ročních období dramaticky zasazené do zdi nad hlavami nakupujících, kteří proudili dovnitř a vycházeli ven, předloktí ověšená taškami s koupeným zbožím jako sadou náramků. Jak mohli být tak nevšímaví k tomu všemu umění? Ke vší té kráse kolem? K té skvostné Paříži?

Alix měla sto chutí popadnout tu elegantně oblečenou kolemjdoucí ženu za límec a křiknout jí do tváře: „Dívejte se!“ Ale ovládla se a umínila si, že ona nikdy nebude lhostejná vůči kráse – nikdy nezestárne tak, aby nad ní zapomněla žasnout.

Vešla dovnitř a koupila ten největší šejkr, který tam měli. V obchodě s potravinami pořídila gin, vermut a olivy a pak zamířila na jih do parku na Champs-Élysées – když bude každý den podnikat tak dlouhé procházky, brzy se v Paříži vyzná i bez té krásné knihy, kterou se vybavila na cestu, průvodcem s názvem Jedete do Paříže!

Nalila do šejkru gin a vermut, přidala šest oliv a podívala se na hodinky. Půl jedné. Dost času, aby si mohla znovu přetřít rty rtěnkou, zkontrolovat, jestli má vlasy upravené tak, jak to má v Paříži být – elegantně a bez chybičky –, a narovnala si hezký klobouček tmavozelené barvy, který tu byl, jak s potěšením zjistila, módním výkřikem, zatímco ve Státech se za vrchol módy považovaly nevýrazné a těžké fedory. Pak vstala a zaujala postoj, který, jak jim vždycky Lilliina matka vtloukala do hlavy, je tím nejdůležitějším, co by se mladá dívka měla naučit: představte si, že máte k týlu připevněnou dlouhatánskou tužku, kterou chcete něco napsat na strop. Takže musíte zvednout bradu, narovnat hrudník – ne však nějak opovážlivě vypínat poprsí – a tak nějak se scvrknout v pase. Ještě jste přitom měly cudně klopit zrak, ale tuto část rady Alix vypustila a raději se dívala k nebi.

Šejkr na martini ji doprovázel do čísla osmnáct na rue Jean Goujon, kde sídlilo pařížské vydavatelství módního časopisu Harper's Bazaar. Tam Alix vyčkávala ve vestibulu a ostřížím zrakem sledovala rychle se pohybující železnou klec výtahu. Krátce po jedné hodině výtah vyplivl modrovlasou ženu s modrými brýlemi a postavou, jakou měla i Lilliina matka – získáte ji tím, že málokdy jíte či preferujete tekutý oběd. Byla to Carmel Snowová, šéfredaktorka časopisu Harper's Bazaar, která pobývala v Paříži kvůli módním kolekcím – a hluboce respektovaná příznivkyně tekutého oběda, jak Alix aspoň slyšela.

„Bonjour,“ pozdravila ji Alix a přidala široký úsměv – podle Lilliina názoru byl ten úsměv Alixina největší přednost. Lillie to myslela v dobrém a její matka tvrdila o Alixině úsměvu totéž, avšak ta spíš chtěla upozornit, že dalších předností se Alix nějak nedostává.

Alix teď zvedla šejkr. „Slyšela jsem, že máte ráda oběd se třemi martini. Tak jsem vám ho přinesla. Doufám, že mi na oplátku věnujete trochu svého času a podíváte se na moje portfolio.“

Carmel se zasmála, hlasitě a bujaře.

Alix to považovala za povzbuzení a vyndala z nákupní taštičky jednu velmi drahou sklenici na martini. „Můžu vám nalít?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Carmel a její irský přízvuk příjemně zvýrazňoval samohlásky a dodával její řeči na vřelosti. „Ale raději u mě v kanceláři.“

Tam si Carmel zběžně prohlédla Alixin poklad v podobě ilustrací a pak je odhodila do odpadkového koše. „Vaším osudem je PR, styk s veřejností,“ prohlásila. „Kreslíte, jako by oblečení mělo být svěrací kazajkou, a ne něčím, co má ladit s pohyby těla. Prozatím na ilustrování zapomeňte.“

Alix se snažila nehnout ani brvou, ale jelikož nebyla obrněna vermutem a měla teprve osmnáct let a velký sen o práci v oblasti pařížské módy, přece jen sebou trhla.

Carmel se na ni upřeně dívala, takže jí nedopřála příležitost, aby tu ťafku nepozorovaně skousla. Naopak Alixinu reakci zaznamenala a pak ukázala na šejkr. „Víte, jak získat něčí pozornost a dát dotyčnému to, co chce. Což znamená, že se hodíte pro práci v tiskovém oddělení. Nejlepší způsob, jak se naučit pracovat s veřejností, je psát – pochopit, jak to funguje v tisku, a pak se ho snažit svést. Začnete dnes večer na čtvrtečním salónu, který pořádá Marie-Louise – tam se setkáte s celou Paříží –, a zítra nastoupíte tady jako pomocná módní redaktorka.“

Alix se neubránila nadšenému zajásání.

Carmel zvedla sklenici. „Kéž by stáčeli do lahví to vaše nadšení a servírovali ho v Ritzu. Bylo by pro mě lepší než tři martini a jeho účinky by možná působily déle.“

A pak se Alix smála a žertovala s Carmel Snowovou v její pařížské kanceláři. Byla to úžasná situace, která ji přinutila, aby poprvé v životě uvěřila, že nezáleží na tom, že je sirotek, který se od třinácti let všelijak protlouká životem, holka závislá posledních pět let na tom, že jí Lilliini rodiče z pocitu viny prokazovali dobro, holka, která utratila všechny své peníze za to, aby se dostala do Paříže. A také uvěřila, že Paříž je místem, kde konečně bude tou Alix St. Pierreovou, jakou má být. Ona, která se musela krotit a přizpůsobovat poklidnému životu ve vycíděném sídle Lilliiných rodičů. Tamta Alix se konečně bude moct zbavit svých pout.

PRVNÍ ČÁST

Paříž, prosinec 1946 – leden 1947

Toto je moje nultá hodina.

Uplyne deset minut.

Je na mně, abych dal pokyn k otevření dveří.

Představení za chvíli začne.

– Christian Dior

Jedna

Alix nevěřila, že stojí ve dveřích módního domu, ledaže by módní Pařížanky nosily místo šatů žebříky a plechovky s barvami. Uhnula před jakousi fošnou, která se kolem ní mihla, a říkala si – už nejmíň posté od té doby, co dala výpověď a nastoupila na Manhattanu na loď na základě jediného stručného telegramu od Suzanne Lulingové –, jestli udělala správně. Salón byl ve stavu naprostého déshabillé, nikde v dohledu žádné šaty nebo figurína a Alixina okamžitá a převládající obava byla, že tento nový módní dům se co nevidět sesype.

Měla by se otočit a vzít nohy na ramena. Ale únikovou cestu teď zatarasil lustr, který se zasekl ve dveřích. Byla v pasti.

„Alix!“ Na schodišti se objevila Suzanne Lulingová. Nejdřív velitelským prstem kývla na muže vlekoucí lustr a dala jim pokyn, aby pokračovali v cestě vpřed. Pak sešla do přízemí a obdařila Alix precizním, ale láskyplným polibkem na obě tváře. „Tak dlouho jsme se neviděly.“

„Ano,“ odpověděla Alix srdečně a s pobavením dodala: „Když jsi mě tak horlivě přesvědčovala, abych pracovala pro tenhle nový módní dům, nějak ses zapomněla zmínit, že je zatím nahý.“

„Monsieur Dior chtěl, aby bylo všechno nové,“ vysvětlila Suzanne a výmluvně se rozmáchla kolem, aby upoutala Alixinu pozornost spíš na ladnou křivku schodiště než na to, že na něm ještě není koberec. „Včetně domu samotného. Myslím, že je to nejlepší způsob, jak začít – netahat s sebou nic starého, že?“

Netahat s sebou nic starého. Alix se soustředila na to, aby si sundala klobouk, protože tím chtěla zarazit to zachvění, které bylo připomínkou toho starého, připomínkou minulosti. Snažila se ji považovat za ukončenou, vyhozenou do smetí, jenže v podobných okamžicích, jako byl tenhle, se vždycky vynořila – jako šaty se zaseknutým zipem, z nichž se nemůže vysoukat.

Podle nezvykle vážného výrazu v Suzannině tváři usoudila, že i ona myslí na jejich poslední setkání, na ten zvláštní večer v dubnu 1945 v Suzannině luxusním bytě na nábřeží Quai Malaquais. Zastavila se tam cestou ze Švýcarska do New Yorku, mluvila tehdy málo, ale třas v rukou, který nedokázala ovládnout, vypovídal mnohé.

„Provedeš mě?“ zeptala se teď a přála si soustředit se jen na to nové a přítomné.

„Bien sûr, chérie.“

Suzanne se do Alix zavěsila a obě vykročily na schodiště. Starší žena na sobě měla svou typickou uniformu v podobě černého kostýmku, který v kombinaci s její sošnou postavou působil jako brnění odrážející všechny útoky prken a malířských štětek. Alix, jíž došla trpělivost s kostýmky v době války, kdy bylo zboží na příděl, si dnes oblékla tvídové kalhoty s vysokým pasem a širokými nohavicemi v zelené a krémové barvě a k tomu červenou hedvábnou halenku. Suzanne zamumlala: „Postarám se, aby ti le patron odpustil ty kalhoty,“ a Alix to brala jako upozornění, že se co nevidět setká s mužem, po němž je onen módní dům pojmenován.

Pak Suzanne zmizela a Alix se ocitla před mužem, který seděl na horním schodě obklopený rolemi papíru.

Le patron – monsieur Christian Dior, Alixin nový zaměstnavatel. Na první pohled ji zaujal svou roztomilou kulatostí. Hlavu měl jako kupoli Invalidovny a ústa soustředěním sešpulená do kroužku. Měl na sobě bílý pracovní plášť a pod ním kalhoty, košili a kravatu. Nic neprozrazovalo, že se jedná o někoho, kdo rozumí ženskému srdci a mysli tak dobře, že dokáže svými výtvory ženy natolik ohromit. Ale Dior pracoval s Lucienem Lelongem, prezidentem Chambre Syndicale de la Haute Couture, a jeho předválečné šaty ve stylu Café Anglais pro Pigueta patřily k nejdiskutovanějším modelům té sezóny. Měl talent. A očividně mu nevadilo pracovat v jakémkoli prostoru, který měl k dispozici, vzhledem k tomu, kde teď seděl.

„Líbí se vám zdejší výhled?“ zeptala se a ukázala na křivku kovaného sloupkového zábradlí, které se táhlo až do přízemí plného stavebního nepořádku.

Monsieur Dior vrhl konsternovaný pohled na její kalhoty. Alix neznejistěla ani se neomlouvala; byla až moc zvyklá na mužské soudy a naučila se je snášet – nebo se tak aspoň tvářit.

„Mám rád prostor,“ odpověděl konečně Dior. „V ateliéru nemám dost místa pro své myšlenky. Což sama brzy uvidíte.“

„Budu mít kancelář taky na schodech, nebo je tu nějaký kamrlík, kam se můžu vmáčknout?“ odvážila se zavtipkovat. Muž, který pracuje na schodech, bude možná jiný typ šéfa, než jaké dosud měla – kromě Carmel Snowové.

Le patronovou odpovědí byl překotný příval slov, až si Alix pomyslela, jestli není ve skutečnosti trochu stydlivý. „V následujících týdnech budete ten humor potřebovat,“ řekl. „Hlavně až se dozvíte, že mě jeden jasnovidec přesvědčil založit Maison Christian Dior. J'ai la frousse – chtěl jsem se vytáhnout.“ Odmlčel se. „Předpokládám, že když teď víte, že se spoléhám na jasnovidce, vrátíte se do New Yorku.“

Bude pracovat pro muže, který nejenže nepotřeboval kancelář stejné velikosti jako jeho ego, ale dokonce se radil s jasnovidci. Usmála se a posadila se vedle něj. „Ten jasnovidec vám musel říct něco povzbudivého, jinak bychom tu nebyli. Takže si myslím, že zůstanu. Jen proto, abych zjistila, jak jsou jasnovidci přesní.“

Dior se lehce pousmál. „I když nosíte kalhoty, líbíte se mi. Madame Lulingová mi říkala, že se mi budete líbit. Ale co když vám řeknu, že jsem naplánoval první módní přehlídku značky Dior na dvanáctého února?“

Alix bez okolků odpověděla: „To už jsou američtí redaktoři módních časopisů vždycky z Paříže pryč – víte, že přehlídky končí o týden dřív. A jestli chcete být něco víc než jen specializovaný krejčí s hrstkou věrných zákazníků, budete americké novináře potřebovat.“

„Jestli je to pravda,“ zamyslel se le patron, „tak budete muset americké módní redaktory přesvědčit, aby tu kvůli mé přehlídce zůstali déle.“

Což bude těžší úkol než přesvědčit americké módní redaktory, aby nikdy nepili šampaňské.

Všichni měli už teď zajištěnou cestu do Paříže na konec ledna, což znamená, že odjedou před dvanáctým únorem. Alix bude muset přesvědčit jejich šéfy, aby jim zaplatili prodloužené ubytování a výlohy spojené se změnou data zpáteční cesty – to vše kvůli nějakému povýšenci, kterému je úplně jedno, jaké potíže způsobí svou opožděnou přehlídkou.

Až na to, že Dior není ani povýšenec, ani bezohledný člověk, pomyslela si. Zkoumala ho se stejnou dávkou bystrého postřehu jako on ji.

„Zvolil jste ten pozdní termín záměrně,“ předpokládala. „Dělat přehlídku v době, kdy je dělají všichni, znamená riskovat, že se ztratíte v davu nebo že vás uhonění novináři přehlédnou. Když uspořádáte přehlídku později, můžete tvrdit, že stojí za to, aby tu kvůli vám zůstali, na druhé straně můžete působit jako ignorant nebo egoista. Mým úkolem bude postarat se, aby každý věřil tomu prvnímu. Když se mi to nepodaří – no, tak budu tím hlupákem já a vy z toho vyjdete jako návrhář, jehož specialistka pro styk s veřejností znemožnila, aby veřejnost objevila jeho talent. Naštěstí mám ráda výzvy.“

„Suzanne to o vás taky říkala.“

„Suzanne mi dluží drink,“ zabručela Alix.

Ale takový úkol – přemluvit každého amerického módního redaktora, aby si zajistil další týden v Paříži, aby se mohl účastnit první Diorovy přehlídky – ji bude stát veškerý čas a energii a nebude mít čas na nějaké přemítání. Přesně tak to měla ráda, a proto přijela do Paříže – začít nově, přesně jako Maison Christian Dior. To z nich dělalo spřízněné duše.

Tak na to kývla – jako by snad mohla udělat něco jiného. V peněžence jí teď zbývalo pár franků a za všechny své úspory si koupila lístek na parník do třetí třídy, aby sem mohla přijet.

„Dnes se zabydlete a zítra v deset dopoledne přijďte sem a já vám ukážu ateliér,“ rozhodl Dior.

Možná proto, že nikdy předtím neměla šéfa, který by s ní seděl na schodech, neodolala a neodpustila si vtip na rozloučenou – podobný, jaký by si dovolila tak před deseti lety, když byla ještě trochu rozjívenou osmnáctiletou holkou: „Určitě zase přijdu v kalhotách, protože si nemyslím, že sukně a horní schod je zrovna elegantní kombinace.“

To už ji Suzanne, která měla zjevně šestý smysl a všechno věděla, přišla vyzvednout. Oči jí zářily způsobem, který Alix prozradil, že někde za rohem tajně poslouchala. Pokračovaly po schodech až nahoru a tam už k Alixinu sluchu pronikly zvuky typické pro krejčovský salón: šustění hedvábí rozkládaného na pracovní stůl, cvakání nůžek zakusujících se do kalika, cinknutí špendlíku, který spadl na zem.

„Ateliéry jsou v podkroví,“ vysvětlila Suzanne.

Alix si všimla rolí látek, které zaplňovaly celou podestu, stály tu a nakláněly se směrem k podkroví, jako by se zoufale dožadovaly vstupu. Zvuky, které slyšela, vycházely právě odtamtud. Během pár vteřin prošla kolem zklamané řady rolí taftu a ocitla se v dílně, která tak přetékala energií, že Alix téměř viděla nápady tančící ve vzduchu.

Petites mains – švadleny – seděly na stoličkách u školních lavic s odklápěcími deskami, zpod nichž tu a tam vyndaly náprstek, découd-vite, páradlo švů nebo jehelníček. Seděly v řadě vedle sebe, div se nedotýkaly lokty, hlavy skloněné nad jehlami, jejich prsty si obratně hrály s látkou, která do jejich rukou přicházela jako rovný kus něčeho bez života a vycházela z nich v podobě rukávu, šerpy nebo budoucí nabírané sukně.

„Tahle dílna je pro flou,“ vysvětlila Suzanne. „Večerní róby z hedvábí, šifónu a jemné vlny. A tahle,“ prošla dalšími dveřmi, „pro tailleur – těžší materiály na kostýmky a oblečení na denní nošení.“

Alix se rozhlížela na všechny strany. Na pracovním stole ležel štůček jemného rudého saténu, na druhé straně stála krejčovská panna oblečená do rozešitých večerních šatů, natočená na jednu stranu jako herečka na jevišti čekající na repliku. Řada prozatímních střihových modelů připomínala průvod duchů, také čekaly, až jim někdo vdechne život; vskutku, v každém koutě jste viděli étincelle, jiskru kouzla. Alix se všeho nevěřícně dotýkala: hedvábného saténu, skic, dlouhých šatů – a vlastních, ohromeně se usmívajících rtů.

* * *

Do půlnoci se ten maličký prostor vedle vchodu, který teď Alix obývala – a určitě to kdysi byla nějaká komora nebo šatna –, už začal trochu podobat kanceláři. Suzannina polovina byla elegantně a střízlivě uspořádaná stejně jako její majitelka, i když tam Suzanne měla asistentku, kartotéku, která obsahovala telefonní čísla pařížských krejčovských salónů, dva telefony, oblečení, do kterého se po skončení pracovního dne převlékla, láhev brandy a několik broušených sklenic. V Alixině části se naopak nacházel jen psací stůl, dvě židle, police na knihy, ale už žádné dekorativní předměty jakéhokoli druhu. Byla se svou celodenní prací spokojená, podařilo se jí odtamtud vyklidit spoustu haraburdí.

I když už bylo dost hodin, zbývalo ještě udělat nějakou práci – ale ne v maisonu. Alix se Suzanne kráčely po rušném bulváru Champs-Élysées, prošly přes příliš tiché náměstí Svornosti, kde si nešlo nevšimnout zejména nedostatku poválečných automobilů, a pak zamířily na sever k hotelu Ritz, který k všeobecné radosti všech přežil válku bez úhony jako pravý diplomat a nijak mu to neubralo na kráse. Prošly pasáží Temptation Walk, kde se Alix snažila nevidět za sklem výkladních skříní tu spoustu drahých věcí, které si nemohla dovolit, a usmála se, když vešly do Malého baru, který byl diskrétní a někdy tam byl klid, někdy veselo, záleželo na tom, jak to nálada hostů vyžadovala. Alix si dnes večer chtěla dopřát to veselí: jeden slavnostní přípitek sobě samé na to, že přijela do Paříže – byla to její třetí šance dělat všechno správně.

„Zvu tě,“ obrátila se k Suzanne, i když to pozvání mělo zase o něco ztenčit její už tak značně omezený rozpočet, kterým disponovala. „Chci ti poděkovat, že jsi mi sehnala tu práci.“

„Tak já najdu místo k sezení,“ navrhla Suzanne a ukázala k malému stolu, kolem nějž se tísnila skupina pařížských redaktorů a novinářů, které bude Alix muset svým šarmem přesvědčit, aby napsali o Domě módy Christiana Diora. „Vždycky je nejlepší začít pořádnou práci v jednu v noci a se skleničkou v ruce.“

Alix se zasmála. „Možná že jo.“

Když byla Suzanne bezpečně z doslechu, obrátila se Alix k Frankovi, americkému barmanovi.

Usmál se na ni. „Bonsoir, mademoiselle. Dlouho jste tu nebyla.“

„To ano.“

„Jako obvykle?“

„Ano, a koňak pro Suzanne.“

Dívala se, jak do šejkru nalil gin, cukrový sirup, přidal citron a několikrát jím zatřepal, pak tu směs nalil do coupe a dolil šampaňským. „Voilà,“ řekl jí. „Un soixante-quinze.“

„Máte výbornou paměť, Franku,“ poznamenala s úsměvem.

„Funguje dost dobře na věci, které je potřeba si pamatovat, na to, co si netřeba pamatovat, už tak dobře ne. Zejména na zážitky z války. A váš drink je na účet podniku. Vždycky to tak bude.“

Jeho odpověď byla vším, co potřebovala slyšet. Což znamenalo, že je připravená znovu se seznámit s le tout-Paris.

Vklouzla na místo vedle Suzanne, která byla obdařená velkým talentem i v tom smyslu, že nejenom každého znala, ale dokonce o něm i něco věděla. Poskytla Alix užitečný a přesný souhrn informací.

Alix mnohé z těch lidí už znala – Michela de Brunhoffa z Vogue, módního ilustrátora Christiana Bérarda –, ale mezi Brity a Američany se vyskytlo několik nových tváří. Dva z nich dělali, co mohli, aby udrželi mezinárodní vztahy, pokud se tak dalo nazvat to, že muž vzal ženu kolem ramen a ona se chichotala.

„To je Becky Gordonová,“ upozornila ji Suzanne. „Angličanka. Je tu tak nová, až to bije do očí. Pracuje pro The Times – kmotřenka toho či onoho, kdo ty noviny vlastní. A ten, co na ni kouká, jako by ji chtěl zhltnout coby digestivum pro dnešní večer, je Anthony March, třetí a marnotratný syn Montgomeryho Marche – amerického novinového barona. Anthony teď musel trochu omezit své výstřelky a začít doopravdy pracovat, protože jeho dva starší bratři jsou pohřbeni někde ve Francii. Stal se šéfredaktorem mezinárodní mutace New York Journalu a je velice atraktivní a zároveň pochybné pověsti, jak vidíš.“

Alix nakrčila nos a dívala se, jak Becky následuje Anthonyho k výtahu. „Je moc…“ Hledala to správné slovo, které by vystihlo fakt, že Anthony je sice hezký, ale každý jeho výraz, gesto, pohyb jako by byl předem promyšlený. „Strojený, nepřirozený,“ doplnila. „Působí dojmem, že si myslí, že ho budou každou chvíli fotit.“

Becky na opačné straně místnosti si nervózně uhladila vlasy a pak si poopravila manžetu saka.

„Myslí si, že ho zklame,“ poznamenala Alix.

„Takového chlapa asi jo.“

Alix měla chuť chytit Becky za loket a nenápadně ji šeptem varovat, protože kdysi byla taky tak neokoukaná jako Becky. Jenže ta by ji určitě neposlechla, vždyť Alix pro ni byla naprosto cizí člověk. A tak se se Suzanne rozloučila a nechala za sebou jak nedopitý drink, tak tu vzpomínku na zbrusu novou dívku, která se tenkrát měla ještě hodně co učit.

Venku uviděla muže, který se opíral o zeď a kouřil cigaretu, jako by potřeboval tu facku nočního prosincového vzduchu i útěchu v podobě osaměle vykouřené gauloisky. Byl to Anthony March, kterému se nejspíš Becky nepodařilo dobýt. Becky se možná zachovala moudřeji, než vypadala, a raději se uchýlila do svého pokoje.

Alix se musela při tom pomyšlení usmát. Brzy došla do svého malého pokojíku na rue du Cirque, kde si hned lehla do postele. Nový začátek – den a noc se plavila zpátky do Evropy, za celý den požila jen hlt šampaňského a usne včas, aby si dopřála asi čtyři hodiny spánku, což, jak už stihla zjistit, stačilo.

* * *

Následujícího dne pečlivě vybírala, co si oblékne na schůzku s Christianem Diorem. Žádné kalhoty, navzdory tomu, co včera řekla. Zvolila místo toho kostým značky Schiaparelli, jenž byl několik let starý a tenkrát si ho koupila od Carmel Snowové, šéfredaktorky Harper's Bazaaru, která svým „holkám“ prodávala málo nošené kousky ze svého šatníku za cenu, kterou si Alix mohla dovolit. Kostým byl černý a na kabátku měl nezbytný volán a v ramenou vycpávky, ale oživoval ho červený pásek. Měl se nosit v kombinaci s červenými rukavičkami a kloboukem, ale Alix věděla, že to by bylo až příliš. Proto zvolila klobouk i rukavičky černé barvy, a když před Diora předstoupila, sepnula ruce za zády jako dívenka.

Když ji le patron uviděl, zkrabatil čelo ještě víc než včera. „Jedna z prvních věcí, kterou uděláme, bude to, že vám necháme ušít kostým, abyste nemusela nosit věci od konkurence.“ Pak jí věnoval jedno ze svých sotva znatelných pousmání.

Alix se také usmála. Právě v tohle doufala a jeho úsměv jí prozradil, že to uhodl. Což znamenalo, že na něj tenhle trik už víckrát použít nemůže. Ale mladá dívka s minimální mzdou ve městě, jako je Paříž – kde je inflace vyšší než Eiffelovka –, musela využít všech výhod ve svůj prospěch.

Dior jí ukázal další místnosti v maisonu, které předchozího dne neviděla: cabine, kde se budou manekýnky oblékat, šest maličkých zkušebních kabinek pro les femmes neboli zákaznice – to byla Suzannina doména coby vedoucí prodeje – a také ateliér, který velikostí odpovídal Alixině kanceláři.

„Jak jste viděla včera, dílny jsou malé. Maison je malý,“ řekl Dior, když ji do ateliéru uvedl. „Proč? Protože se chci držet těch nejlepších tradic dámské módy, a to na té nejvyšší úrovni. Na pomoc mám ‚tři matky‘.“

Po těch slovech vstoupily tři ženy.

„Toto je madame Raymondeová,“ ukázal na tu nejpřísnější, ženu, která k němu přišla od Luciena Lelonga. Bylo o ní známo, že toho moc nenamluví, ale vždycky pracuje nadmíru pečlivě.

„Já nešiju,“ vysvětlil monsieur Dior. „Ale potřebuju naskicovat to, co se dá vyrobit. Madame Raymondeová,“ usmál se, „je ten rozum. A ona umožňuje realizovat mé představy.“

Přešel k další ženě, madame Bricardové, která byla ztělesněním svůdnosti. Hlavu jí zdobil turban s leopardím vzorem a ze stejného materiálu byl i lehký šátek, který však neměla uvázaný kolem krku, ale kolem zápěstí. Stačil jediný pohled na tuto ženu, aby bylo jasné, že je ztělesněním okázalosti.

„Madame Bricardová žije jen pro eleganci,“ poznamenal Dior. „Je mou inspirací.“

Takže múza. Muži se bez nich, zdá se, neobejdou – proč by Dior měl být jiný?

Poslední z trojice byla madame Carréová, technická ředitelka módního domu. Podala le patronovi skicu, kterou vložil Alix do rukou.

První, čeho si všimla, byla linie ramen, jemná a beze švů, která elegantně kopírovala tvar těla. Alix si uvědomila, že saka a kabátky, které ženy až dosud nosily – většina z nich byla z důvodu nedostatku látek přešitá z pánských sak –, během posledních pár let způsobily, že ženy v nich vypadaly hranatě, jako by měly ostré kontury. Ale ženy takové ve své podstatě nebyly. Živůtek šatů na skice ženské tvary neměnil; naopak je zvýrazňoval.

„Úplně je vidím v pohybu,“ řekla a přejela prsty přes nádherně nabíranou sukni na skice, která měla tvar jako to coupe, z něhož pila v Ritzu.

Madame Bricardová, která očividně ještě nebyla přesvědčená o Alixině odbornosti, se střízlivým tónem zeptala: „Kam byste je nosila?“

„Kam bych je nosila? Do Ritzu na drink, do práce, na večeři do La Méditerranée, nebo dokonce na procházku do Lucemburských zahrad. I když nejsem procházkový typ,“ dodala Alix.

„Všude tam, kde chcete vypadat elegantně,“ vyjádřila madame Bricardová stručně a výstižně. „Což znamená kamkoli.“

Teď se ujala slova madame Carréová. „Vidíte, jak ta sukně nadýchaně splývá, jako…“

„Coupe.“ Alix vyslovila svou prvotní myšlenku.

Madame Carréová se zasmála. „Přesně jako coupe. Jako obrácená číše. Když jsem tu skicu viděla poprvé, myslela jsem si, že to není možné ušít. Musely jsme se znovu naučit ty staré krejčovské techniky, které nám čas ukradl. Použily jsme celou šířku role hedvábí, od jednoho pevného okraje k druhému, ale přiložily jsme ji k manekýně vodorovně. Tvaru coupe jsme dosáhly tím, že jsme ten pruh látky přeložily napůl a sukně šatů vznikla nabráním dvanácti metrů látky ve dvou vrstvách.“

Alix vykulila oči, když pochopila, že ten nadýchaný vzhled sukně nevznikl použitím nějaké složité a pracné techniky výroby bohatých spodniček, ale je výsledkem toho, že spodní nařasený pruh látky načechrá ten svrchní a právě tohle dodá sukni šatů ten mimořádný vzhled.

„Suzanne tyhle šaty považuje za své. A švadleny prý taky, jak jsem se dozvěděl,“ řekl le patron. „Rozhodl jsem je pojmenovat Chérie. Slyšel jsem, že vás tak Suzanne včera oslovila. To znamená, že jsou to vaše šaty. Ale,“ dodal přísně, „až po dvanáctém únoru.“

Nešlo se neusmát stejným způsobem, jako se usmála včera v ateliéru. Dior ukázal na její obličej. „Proto to dělám,“ poznamenal. „Doufám, že učiním ženy šťastné.“

Alix nečekaně vyhrkly slzy. Nevěděla, že ještě dokáže plakat, natož že ji rozpláče ze všech možných lidí na světě nějaký módní tvůrce. Ale který muž na světě chtěl učinit ženy šťastnými? Alix se ve Švýcarsku během války poučila, že muži toho chtějí od žen tolik a že většině z nich jde o to, aby ženu o její štěstí okradli, ne aby jí darovali radost. Proto teď div nahlas nevzlykala dojetím, navíc nad nějakými šaty.

* * *

Toho večera Alix nešla do Ritzu. Vrátila se do svého pensionu, vzala dopisní papír a pero a pustila se do psaní:

Pro Lillie

z Paříže

Hlavou mi víří tolik myšlenek, že mi to připomíná sukni ve větru. Kdybych byla doma, vyrazily bychom spolu na večeři, a než bychom se dostaly ke zmrzlině, všechno by dávalo smysl. Takhle to budou muset nahradit dopisy.

Jsem u Diora teprve dva dny, ale už vidím, jak je to jiné ve srovnání s každou jinou prací, kterou jsem po válce dělala na Manhattanu. Pracovala jsem na Ministerstvu války, kde jsem měla za úkol vyrábět plakáty, které vyzývaly ženy, aby se vzdaly svých zaměstnání a přenechaly je mužům vracejícím se z války v zámoří – ženy si měly pouze najít manžela a jejich největším štěstím mělo být to, že budou vařit teplé večeře, stálo na nich. Nikdy jsem ti neřekla, že právě proto jsem s tou prací sekla – ty sis tak moc toužila vzít Petera, že jsem se bála, aby sis nemyslela, že chci tvou volbu nějak kritizovat. Popravdě jsem však výpověď nedala. Řekla jsem svému šéfovi, že jediné, co mám chuť strčit do trouby, je on, takže mě vyhodil. Pak mi nabídla práci Carmel Snowová, ale já věděla, že být denně v blízkosti martini by mě příliš svádělo. Ani to jsem ti ovšem neřekla.

Tak jsem přijala zaměstnání v Glamouru, kde jsem zjistila, že po dvou a půl letech, kdy jsem v době války pracovala v mužském kolektivu, působím dojmem silně ambiciózního člověka s ostrými lokty. Jsem umíněná a zatvrzelá, tak to o mně říkali. Proto jsem se zase vrhla do světa mužů; myslela jsem si, že nikam jinam nezapadám. A využívala jsem svůj talent pro tvrdohlavost u Goldmana a Sachse, ve světě, kde ženy měly být buď sekretářkami, nebo manželkami – a odešla jsem odtamtud proto, že se můj šéf jednou večer objevil v mé kanceláři s láhví brandy a přímočarým návrhem, abych se s ním vyspala. V té době jsem už byla tak otrávená z toho, jak jsem neustále musela používat svůj důvtip k tomu, abych vybruslila z věčně se opakujících scénářů tohoto typu, že jsem mu řekla, že mám v kabelce revolver a umím střílet tak přesně, že se trefím do kteréhokoli proužku na jeho obleku, na který ukáže. A že s tím brandy může udělat jediné: polít jím mou pracovní smlouvu a zapálit ji. Když to teď píšu, připadá mi to docela humorné – ale tenkrát to žádná legrace nebyla. Další věc, kterou jsem ti tehdy neřekla.

Tady u Diora by se nic takového nikdy nestalo. Jsem tu žádaná, Lillie. Nemáš ponětí, jaký je to příjemný pocit. A aspoň mám před sebou velký cíl, který mě jen tak nepustí. Dior je génius. Nikdy jsem nepotkala takového návrháře, jako je on, má talent přímo od Boha. Jen počkej, až uvidíš jeho šaty. Suzanne je přesvědčená, že udělá díru do světa. Bude to úplný požár. A já se do těch plamenů hodlám vrhnout po hlavě.

Líbá tě

Alix

Jakmile to dopsala, vybavila si tu noc před necelými dvěma týdny, kdy se ve tři ráno rozhodla uprchnout do Paříže. Viděla se, jak utekla svému šéfovi a ve svém bytě pak otevřela noviny a přečetla si, že norimberský proces s největšími válečnými zločinci konečně skončil a do čtrnácti dnů budou vyneseny rozsudky. Věděla, že spravedlnosti bude učiněno zadost a ona by měla cítit, že se ta vina sama ztratí, možná se vypaří. Místo toho ji svazovala ještě víc, jako by jí chtěla říct, že ji ani spravedlnost neosvobodí – což bylo něco, o čem dosud neuvažovala. Ne, spravedlnost tohle všechno neukončí. Tak se setkala s Carmel Snowovou v Koloniálním klubu a snažila se s ní držet krok v pití. Ale Carmelino trápení muselo být vůči martini odolnější než to Alixino a večer skončil tím, že ji Carmel vzala svými měkkými prsty za zápěstí a představovala ji jako svou ‚chráněnku‘. A Alix i přes to alkoholové opojení pochopila, jak snadné by bylo stát se někým jako Carmel. Dostatečně imunní vůči bolesti srdce. Jednu chvíli ji velice lákalo, aby to dopustila.

Což bylo to nejhorší ze všeho.

Pádila zpátky do svého bytu, znovu si přečetla Suzannin telegram a zjistila, že se jí podařilo ze své mizerné výplaty našetřit dost, aby si mohla dovolit koupit jízdenku na parník. A druhého dne už byla v přístavu.

Ale nic z toho nemohla Lillie říct, nechtěla se vracet k tomu trýznivému okamžiku, kdy chtěla podlehnout apatii – nechtěla, aby se za ni Lillie styděla tak, jako se za sebe styděla ona sama.

Dvě

Nastalo ráno a s ním i čas vrhnout se na novináře. Ale Alix potřebovala nejdřív rozmrznout. Uhlí bylo stále na příděl a malá kamínka na petrolej, která v podnájmu měla, vydávala asi tolik tepla jako nahý devadesátník v posteli. Rychlá procházka do Ritzu ji zahřeje a možná ji díky ní napadne i pár přesvědčivých frází pro tiskovou zprávu, které zapůsobí na módní novináře, a ti si nenechají ujít přehlídku v módním domě Christiana Diora.

Ale čím déle kráčela, tím více se cítila jako jeden z ošuntělých kabátů, které vídala na Pařížankách okolo sebe. Místo elegantních rukávů, důmyslných límců a koketních knoflíků viděla obnošené sukně na ženách, jimž válka vzala lesk z očí a jejichž rány se ještě nezahojily.

Alix věděla víc než dobře, že mnohé z nich byly během německé okupace skutečnými hrdinkami. Ženy, které kolem ní teď spěchaly, možná poskytovaly bezpečné přístřeší sestřeleným pilotům, ukrývaly nějaké židovské dítě nebo předávaly zprávy členům odboje. A co taková žena měla teď, když bylo po válce? Omrzlé prsty na rukou. Poloprázdný košík zavěšený na předloktí, protože potraviny byly pořád na příděl.

Ta žena, stejně jako mnoho dalších Pařížanek, si zaslouží mnohem víc než být uvězněná v tomhle podivném soumraku, kdy barva, radost a zdravé sebevědomí jsou pouhými vzpomínkami patřícími do minulých časů. Dior to všechno mohl změnit – ale jedině když Alix udělá svou práci.

Tak se posadila ke stolu v zimní zahradě hotelu Ritz a tvářila se, že si nevšimla, že redaktorka módní rubriky listu Le Monde, Estelle Charpentierová, přišla na domluvenou schůzku s dvacetiminutovým zpožděním.

Alix se během války naštěstí naučila pár triků, jak hrát různé hry. Po úvodních zdvořilostních frázích vrhla kostky. „Nevím, jak to vyřeším,“ sehrála zděšení, když se zachmuřeně dívala na zasedací pořádek pro Diorovu přehlídku. „Zbývá tak málo míst! Všechna zabrali Američani.“

Pro jistotu tu svou lež ještě podpořila bezradným pokrčením ramen, aby obsah sdělení vyzněl ještě katastrofálněji. Šlo o strategii. Měla v úmyslu pokračovat dalšími smyšlenými zvěstmi o tom, že Američané mají o účast na přehlídce mimořádný zájem, protože všichni uvěřili řečem o vznikající konkurenci, a proto si prodloužili pobyt v Paříži.

Estelle přivolala číšníka a objednala si kávu, aniž čekala, až jí to Alix nabídne. „Ale Američani jsou tou dobou vždycky už z Paříže pryč. Kromě toho teď právě Pierre Balmain otevřel maison. Balenciaga zaplňuje díru, kterou zanechal Chanel. K čemu potřebujeme Maison Christian Dior?“

Alix na tohle nehodlala ani odpovídat a předstírala, že znovu důkladně studuje zasedací pořádek. Dala si záležet na tom, aby Estelle jakoby nenápadně zahlédla jména novinářů, na které už zbylo místo jen na schodišti. Trochu vykulila oči, když na seznamu, který si Alix vymyslela, zahlédla jména novinářských kapacit, na které se už nedostane ve velkém salonu. Pak se však Alixina tvář rozzářila hranou úlevou, protože přece jen našla místo ve třetí řadě v hlavní místnosti, kam se ještě vmáčkne židle navíc.

„Ale nikomu to neříkejte,“ naléhala spiklenecky. „Kdyby zjistili, že vás jsem tam ještě usadila a je poslala na schody…“

Estelle jen trhla rameny tím nesnesitelným francouzským způsobem a vzápětí odešla. Alix bylo víc než jasné, že ji čeká spousta perné práce, aby přesvědčila Estelle a ostatní módní novináře, že Maison Christian Dior stojí za jejich pozornost. A ještě se pořádně zapotí, pokud bude chtít ten smyšlený zasedací pořádek proměnit ve skutečnost.

Z úvah ji vytrhl mladý dívčí hlásek, který anglicky zazpíval: „Jsem tady!“ Becky Gordonová, anglická novinářka z Timesů, přišla naopak o dvacet minut dřív, což Alix poněkud zvedlo náladu.

„Opravdu mě moc těší,“ pokračovala Becky nadšeně. „Myslela jsem, že mě třeba nebudete znát. Víte, nepracuju v Timesech dlouho.“

Ve své dychtivosti si úplně zapomněla svléknout kabát a musela znovu vstát a setřást ho z ramen. Rozpačitě se rozhlížela po někom, kdo by se ujal jejího pršipláště značky Burberry, z něhož kapala voda, dřív, než na podlaze vznikne jezero. „Bála jsem se, že vůbec neseženu vstupenku na tu přehlídku,“ dodala. Mezitím se dostavil číšník a s pohrdavým výrazem si znechuceně zavěsil nepřístojně mokrý plášť na jeden prst a odnesl ho.

Alix měla dojem, že kdyby Becky nabídla nějakou skulinu nahoře na schodišti, odkud by skoro nic neviděla, Becky by se snad i tak rozplakala vděčností. Tak řekla: „Budete sedět tady,“ a ukázala na jedno z nejlepších míst. Zároveň se jí trochu sevřelo srdce.

„To je moje místo?“ vydechla Becky.

Alix se usmála a srdce se jí sevřelo znovu. „Ano.“

Začaly si povídat o tom, jak dlouho je Becky v Paříži – teprve dva týdny. „Můj kmotr vlastní Timesy.“ Becky se odmlčela a Alix viděla, že dívka přemýšlí, jak pokračovat. Nakonec z ní vylezlo: „Pomáhá mi v nouzi.“

Becky za sebou určitě měla také nějaký srdceryvný příběh. Zdálo se, že válka obrátila život všech naruby. „Jak to?“ zeptala se Alix.

„No…“ Becky si nervózně pohrávala s šálkem kávy a pak si zastrčila pramen vlasů za ucho. „Moje rodina je šlechtického původu, máme zchátralý zámeček, ale žádný personál a jen platíme spoustu účtů. Vlastně jako mnozí v dnešní Anglii. Nejsme žádný mimořádný případ,“ dodala rychle.

Alix toho moc neřekla, spíš poslouchala, a tak odhalila Beckyiny slabiny.

Až to s ní doslova škublo a zamaskovala to tím, že sáhla po svém šálku kávy. Copak už nikdy nedokáže zase vést normální rozhovor? Copak nikdy nezapomene, že ji během války vycvičili k tomu, aby z lidí vytáhla věci, které pak mohla využít?

Ano, zapomene na to. Běžné otázky a obyčejné odpovědi – to patří k normálnímu rozhovoru. Tak se Becky zeptala? „Líbí se vám v Paříži?“

„Hrozně moc,“ vyhrkla Becky nadšeně. „I když…“ Její úsměv pohasl. „Lidi v Paříži jsou jiní než lidi v Anglii. Řekla bych, že víc světaznalí.“

„Muži?“ zeptala se Alix a doufala, že se to netýká toho, čeho byla svědkem onehdy večer tady v Ritzu mezi Becky a Anthonym Marchem. Že právě tohle nezapříčinilo pokles jejího nadšení.

Beckyino mlčení Alix vypovědělo všechno, co potřebovala vědět, a tak šla rovnou k věci, protože se jí skýtala šance zastavit jednu osobu před nerozumným krokem, který by pro ni byl katastrofální. „Řekněte mi na rovinu, jestli se do toho nemám plést,“ začala, „ale není to nic hrozného, když se člověk v někom splete. Jednou. Nedělejte z toho rutinu. Poučte se z toho a příště buďte moudřejší a protřelejší.“

Becky na ni vytřeštila oči a Alix viděla, že je v šoku z její přímočarosti. Zároveň se v jejím výrazu objevilo něco, co tam předtím nebylo. „To je dobrá rada,“ řekla a pak dodala, jako by se v pár věcech už poučila: „A já vám dlužím za dvě věci. Jednak za to místo na přehlídce, jednak za tu radu. Dovolte, abych promluvila se svým šéfredaktorem o tom, že otiskneme rozhovor s panem Diorem.“

* * *

Mám na sobě hedvábí, pomyslela si Alix s úsměvem, když o několik dní později kráčela do práce už v novém kostýmku, které jí švadleny ušily. A s Becky to šlo dobře. Znamenalo to, že tento týden nemůže být jiný než magnifique.

Avšak nálada ve stále nedokončeném salle byla spíš špatná než skvělá. Dior byl u pohovoru s manekýnkami, které měly předvádět jeho šaty. Střízlivě oblečené dívky stály kolem zednického lešení, něco si šuškaly a hleděly na jednu ženu, která věděla, jak se obléct, aby dala vyniknout všem křivkám svého těla. Oči měla o celá desetiletí starší než obličej, ale její vyzývavé pózy, které právě předváděla, vyvolávaly u děvčat pomlouvačné poznámky pronášené šeptem; nikdo si nevšiml té bolesti v ženiných očích, kterou dokázala téměř úplně zamaskovat.

„Une pute,“ zašeptala jedna z dívek dost hlasitě a pak se všechny daly do smíchu.

Alix se nevzdala svého zvyku důkladně si každé ráno pročíst noviny. Pořád čekala na zprávy z Norimberku a dočetla se i o novém zákonu, který se týkal uzavření některých pařížských nevěstinců. Pár zaměstnankyň nočních podniků, které se teď ocitly bez práce, určitě vidělo inzerát monsieur Diora a doufalo, že získají práci, při níž budou moct zůstat oblečené – několik dalších vyzývavě oblečených žen se schovávalo v koutech místnosti.

„Můžete odejít,“ oznámila Alix té škodolibé chichotající se dívce. „Au revoir,“ dodala nesmlouvavě, když viděla, že slečna má dojem, že Alix žertuje. „A vy můžete jít se mnou,“ vybídla ženu s bolestí v očích, když se pomlouvačka schlíple vytratila. „Prosím?“

Ta žena si nejdřív Alix důkladně prohlédla a pak ji následovala z místnosti.

„Vy jste předtím nepracovala jako modelka, že?“ zeptala se jí Alix, když ji uvedla do své kanceláře.

Žena se napřímila jako kobra, která se chystá zasyčet. „Za svůj život jsem se předvedla před více lidmi než všechna ta děvčata dohromady.“

Alix se usmála. Další žena, která ze sebe nenechala úplně vyprchat svého ducha. Což znamenalo, že jí Alix musí pomoct. „Abyste tu práci získala, budete se muset naučit chodit tak, aby to nevypadalo, že se užuž chystáte svléknout v nějakém budoáru, ale že naopak nehodláte sundat ani kousek z toho, co máte na sobě. Takhle.“

Alix, která za tři roky svého působení v Harper's Bazaaru viděla stovky módních přehlídek, jí předvedla nevzrušený a rozvážný krok manekýny. „Moc se vlníte,“ vysvětlila jí. „To nemusíte. I když budete třeba jen bez hnutí stát, lidi se na vás budou dívat. Mimochodem, jmenuju se Alix.“

Žena se poprvé usmála. „Fortunée. A ano, je to moje pravé jméno. Jsem jedna z těch pár dívek z ulice, které si nemusely změnit všední jméno, jako je třeba Juliane, na exotičtější nom de chambre.“

Alix se zasmála. „To zní slibně.“

Budiž Diorovi ke cti, že pohovořil se všemi ženami, které se dostavily, a vybral si šest manekýn – včetně Fortunée.

Milá Lillie, zdravím z Paříže, psala toho dne Alix, když po práci zašla do Malého baru a dala si jen jeden French 75. Dnes jsem někomu pomohla. Minulý týden taky. A je to moc dobrý pocit.

* * *

Alix naplánovala své schůzky s mužskou částí pařížských novinářů do Malého baru. Věděla, že v případě, že by se jí a Diorovi nepodařilo tyhle lidi motivovat, alkohol určitě zabere. Nedbala místního zákona, který Pařížankám zakazoval nosit na veřejnosti kalhoty, a vzala si je. Frank by ji za to z podniku nevyhodil a ona potřebovala, aby pozvaní na tu schůzku nikdy nezapomněli. Kalhoty zkombinovala s červenou halenkou, aniž by se nějak příliš zabývala pravidlem, že zrzky nemají nosit červenou. Navíc její vlasy docela hodně měnily odstín, střídaly se v nich tóny rezavé, karamelové a zlaté, takže byla v minulosti označena za zrzku, ale i blondýnku nebo brunetu. Tentokrát si je nechala rozpuštěné, splývaly jí ve vlnách do půli zad.

První muž, Henri Paquet z časopisu Jardins des Modes, byl nesmírně bujarý společník a už v roce 1937 ji seznámil v tomtéž baru s takzvaným Hemingwayovým šampaňským, což mělo za následek, že pak nějakou dobu nechtěla o americké literatuře a absintu ani slyšet. Paquet se stále oblékal jako ve dvacátých letech, což kvitovala s potěšením, ale potěšení nebylo na jeho straně, když zjistil, že Alix vypila jen jednu coupe, zatímco on vyprázdnil celou láhev.

„Snažte se na přehlídkách nesedět vedle Carmel, ma chérie,“ poradil jí při odchodu. „Nebo bude ještě zjevnější, že si teď přehnaně hlídáte, kolik toho vypijete. Někteří by to mohli považovat za vaši slabinu a využít toho.“

Objednala si kávu a ještě jeho radu ani nestačila strávit, když se dostavil Anthony March. S předstihem.

„Alix St. Pierreová,“ představila se a podala mu ruku. „Co vám můžu objednat k pití?“

„Alix St. Pierreová,“ zopakoval. „To zní, jako byste vy měla být tím drinkem.“

Flirtoval s ní na pracovní schůzce! Už se nedivila, že Becky měla rozdrásané srdce. „Jsem příliš kyselá,“ zchladila ho. „Kávu?“

„Bojíte se, že by mě alkohol učinil ještě otravnějším?“ Řekl to tak, že ta otázka vyzněla opět spíš jako vějička než sebekritika.

Měla co dělat, aby zachovala profesionální úsměv. „Můžete být otravný, jak je libo. Následky si ponesete sám. Ale u mě máte šanci jen třikrát. Tak mi řekněte, co byste si dal, nebo začneme.“

„Myslel jsem, že píár princezny mají být uctivé. Neměla byste mi mazat med kolem úst, abych pak pěkně mluvil o…“ Pokrčil rameny. „Komkoliv?“

Nebuď zatvrzelá, připomněla si, ale pak se slyšela, jak říká: „Ve Francii končily princezny přiliš často pod gilotinou. A med patří do čaje. Takže, víte něco o módě?“

Nečekaně se tomu vtipu zasmál, posadil se a Alix měla dojem, že si přestal hrát na šviháka a lamače ženských srdcí – vskutku najednou omládl, jako kdyby byl jen o rok dva starší než ona. Konečně viděla tu krásu, o které Suzanne tak básnila, a ne toho přehnaně znuděného a bohatého sukničkáře. „No, vím, jak na sebe hodit nějaký oblek a –“

Měla sto chutí protočit oči v sloup. Než mohl dodat a svléknout si ho, skočila mu do řeči. „V otázce módy jde o mnohem víc než o to, že někdo dokáže utratit obrovské dědictví za znamenitě ušité obleky, které by slušely komukoliv. Proč si prostě ty peníze neužívat, nosit ty obleky a nechat tu práci na nás, které to baví?“

„Protože pak bych byl tuctový.“

„Ano,“ prohlásila a vstala. „Teprve pak byste byl tuctový. Zavolejte mi, až se budete cítit na profesionální schůzku bez toho študáckého vtipkování.“

„A profesionální schůzky se konají v barech?“ opáčil pohotově.

Touché. Nahrávala tuctovosti tím, že domlouvala schůzky s muži právě v baru. Byl to starý zvyk, kterého se ještě nezbavila – ale teď už nebyla ve Švýcarsku a ani nešpehovala nacisty. Měla dokonce kancelář, kde mohla vést obchodní jednání.

Byla ze sebe tak zklamaná, že se zase uchýlila ke starým trikům, až se už málem zvedla a odkráčela. Ale pak se její podráždění změnilo v pobavení. Oba hráli ty své hry, ale nebavilo je to, protože ten druhý dělal totéž.

Neubránila se úsměvu. Viděla, že se zatvářil překvapeně.

„Máte pravdu,“ řekla ještě se smíchem. „Jen píár princezny a rozmazlení benjamínci se scházejí v barech. A protože ani jeden z nás tímhle nejsme, měli bychom začít regulérní schůzkou v mé kanceláři.“

„Budu pryč do konce příštího týdne,“ odpověděl zvolna.

A následující týden budou Vánoce. „Tak v pondělí po Novém roce. V deset?“

Přikývl. Ale když se chystala k odchodu, upřeně se na ni podíval a řekl: „Znal jsem vašeho snoubence Bobbyho.“

Ten náhlý střet jejího minulého života s přítomností znamenal šok, na který ji nic nedokázalo připravit.

Znatelně sebou trhla, ale to by se stalo každému, kdyby mu někdo tak znenadání připomněl jeho mrtvého snoubence.

Bobby, její miláček z dob, kdy její srdce ještě nebylo zraněné.

„No,“ odpověděla klidným tónem, který si osvojila během války. „Můžeme si o něm popovídat na naší příští schůzce.“

* * *

Alix odcházela z baru a ze všech sil se soustředila, aby ji nezradil výraz v obličeji či nejistá chůze. Anthony March, jeden z nejarogantnějších mužů, jaké kdy potkala – a někdo, komu se nebude moct vyhnout, protože součástí jejího zaměstnání bylo chovat se k němu slušně –, znal Bobbyho. Jdi dál, řekla si, když cítila, že se jí trochu podlamují kolena. A usmívej se.

Možná znal Anthony Bobbyho před válkou. Oba pocházeli z rodin, které byly až příliš bohaté. A jméno Alix St. Pierreová bylo jméno jako černý opál – vzácné a nezapomenutelné. Jestli ho Bobby někdy před Anthonym zmínil, je možné, že si ho Anthony teď vybavil.

Ale žaludek – který si vytrénovala tak, aby byl silnější než čich – se jí sevřel, když si vybavila, jakým způsobem se Anthony o Bobbym zmínil. Hodil jeho jméno do rozhovoru jako rozbušku. Nebyla to pouhá poznámka na okraj.

Ve stejnou chvíli její žaludek zaznamenal něco ještě víc šokujícího. Na stánku s novinami hned na rohu ulice křičel titulek: „GENERÁL SS JAKO BÍLÁ VRÁNA – WOLFF JE OSVOBOZEN.“ Zrak ji snad musel šálit. Wolff byl naopak ten nejčernější ze všech esesáckých krkavců.

Šla blíž, ale ta slova se zavile odmítala změnit.

V té chvíli neexistovalo nic důležitějšího než si ty noviny koupit. Když už je držela v ruce, měla alespoň tolik duchapřítomnosti, že odbočila do klidnější ulice, kde si vše přečetla – a málem ji to porazilo.

Karl Wolff, generál a obergruppenführer SS, vojenský velitel celé severní Itálie během války, muž, jehož vinou zemřelo tolik lidí, byl po skončení norimberského procesu propuštěn na svobodu. Neuvěřitelné.

Byl to vrah.

„Non,“ zašeptala a zuřivě kroutila hlavou na protest.

Jestli muže, který velel v severní Itálii, propustili na svobodu, co se pak stalo s těmi, kdo pro něj pracovali? Copak je nechytili a nedali pod zámek, od kterého zahodili klíč? Zůstalo veškeré to nezměrné zlo, které napáchali, stále nepomstěno?

Článek jen potvrdil její obavy:

Je těžké si představit, jak by se italští partyzáni, kteří přišli o život v důsledku rozkazů Karla Wolffa, cítili, obzvlášť když minulý týden během norimberského procesu vyšlo najevo, že jeho anonymní pobočníci těsně předtím, než se Itálie vzdala, zmizeli a dosud nebyli nalezeni. Italské nacistické vedení, které zdaleka netrpělo jako lidé, co kvůli němu zemřeli, si dosud žije na svobodě.

Wolffovi anonymní pobočníci. Muž, který proměnil její život v trosky, stín, který, jak věřila, vytáhnou během procesu na světlo a konečně ho zničí, pořád někde číhá a zůstal nepotrestán.

Spravedlnost, s níž od dubna 1945 počítala, se nedostavila.

A pokud byl na svobodě, Alix, která byla jediným člověkem, jenž ho mohl identifikovat, hrozilo stejné nebezpečí jako za války.

Tři

Alix letěla na poštu, vběhla tam těsně před koncem otevírací doby, vyhrabala zkabelky svůj adresář, našla potřebný tiket atřesoucí se rukou napsala telegram Mary Bancroftové, sníž pracovala ve Švýcarsku: CHYTILI HO STOP VIS, ZE DULLES MI TO NEREKNE.

Allen Dulles byl ve Švýcarsku Alixiným šéfem aMaryiným také – ikdyž to nebylo úplně přesným vyjádřením vztahu mezi Mary aAllenem. Dulles už určitě sAlix nikdy nepromluví, ne poté, co doslova utekla zBernu, kdy opustila svou práci anejspíš isvou vlast vdubnu 1945. Ale možná by promluvil sMary, kdyby dokázala využít své mazanosti – aže jí měla dost – azeptala se ho na to tak chytře, aby Dulles netušil, že je to Alix, kdo to chce vědět.

Byl to vpodstatě beznadějný pokus, asi jako snažit se dostřelit na Měsíc – ale nezasloužila si aspoň zrníčko měsíčního prachu?

* * *

Každý den bez odpovědi jí připadal jako jasné NE na její otázku. Nejlepším rozptýlením byla jako vždy práce. Atak vden, kdy se předváděly prozatímní střihové modely šatů, seděla vateliéru, vedle tří matek, madame Bricardová po Diorově pravici. Le patron držel hůlku jako dirigent taktovku: řídil orchestr, vněmž zazněl hedvábný soprán skontraaltem taftu askladba přešla do závěrečných jemných tónů šifónu.

„Monsieur, une modele,“ ozval se hlas zvenčí.

Dovnitř vešla manekýnka ve smetanově bílém kretonu. Žádná barva. Žádná různost materiálů. Jen ten nejjednodušší, nejobyčejnější mušelín, aby nic neodvádělo pozornost od střihu šatů. Tyhle modely byly úplně první realizací Diorových petites gravures – jeho skic – amanekýnky vypadaly jako zahalené mlžným oparem, tak zvláštně krásné včisté běli.

„Parfait!“ dostalo se hodnocení prvnímu modelu amohlo se přejít kjeho vyvedení vorgantýnu. Ten druhý madame Bricardová trochu poopravila, upravila výstřih, prodloužila ochloupek rukávy, až nakonec dostal svolení vrátit se do dílny, teď už spíš anděl než duch, kaliko se třepotalo ve vlastním potlesku.

Další šaty – na běžné nošení, súzkou sukní ajemně tvarovanými rameny, které Alix očekávala od le patrona – označila madame Bricardová za hrůzu. Hrozivě zvedla ukazováček avykázala je zmístnosti.

AAlix viděla, že ty prozatímní modely jsou opravdové stíny, že prozrazují jen obrys asliby, siluetu, podle níž se šaty ušijí načisto, aprozatímní model se rozstříhá abude zapomenut. Alix sledovala, jak model odchází… chtěla natáhnout ruku azachránit ho před popravčí četou.

Ucítila na sobě něčí pohled avšimla si, že Diorovi neunikl smutek, který byl jako její stín. „Jsou jako bohové,“ pokusila se vysvětlit, „rozhodují oosudu šatů, které mohly být – anejsou.“

„Vy nemáte ráda bohy?“ zeptal se Dior.

„Jak vůbec může po válce někdo obdivovat bohy? Jsou stejně krutí jako lidé.“

Alixino prohlášení zůstalo viset ve vzduchu jako břečka, vniž se druhý den promění čerstvě napadlý sníh. Rychle se vzpamatovala. „Ne všichni lidé. Ale já teď víc věřím vjasnovidce než vbohy.“ Přinutila se kúsměvu, kterým doprovodila svůj žert.

Ale le patron se jí pozorně díval do očí ajejí slova ho jen tak neošálila. Proto má kolem sebe tolik žen, pomyslela si. To, co uněj zpočátku vnímala jako plachost, bylo možná spíš hluboké soucítění. Muži obvykle vítali tu rychlou přestřelku – žert areakci na něj –, ale Dior rozmlouval sduší. Jak mu mohla říct, že jí její duše nedala celou noc spát, že jí neustále kladla otázky aodpovědi na ně Alix děsily, kdyby je měla vyslovit sama ave tmě svého pokoje?

„Jasnovidci jsou pro ty, kdo chtějí kráčet pouze dopředu,“ odpověděl Dior po chvilce. „Bohové pro ty, kdo se ohlížejí na to, co udělali, avěří, že pokání je jakýsi druh rozhřešení. Nevím, kam by se měli obrátit ti, kteří stojí někde uprostřed.“ Zamračil se na své ruce, jako by byl zklamaný svou nevědomostí. Pak, snad vnáhlé inspiraci, dodal: „Možná to byl ten nápad, který jsem chtěl vyjádřit tou linií své kolekce. Viděl jsem příliš mnoho lidí uvízlých na tom rozhraní apřemýšlel jsem otom.“

Mávl rukou kmodelu před sebou.

Ale Christian Dior ji teď skrze své šaty vyzval – žij.

* * *

* * *

„Vy pohlížíte ke hvězdám,“ poznamenal.