Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Laure Margerandová

Pět vůní našeho příběhu

Z francouzského originálu
Les Cinq parfums de notre histoire,
vydaného nakladatelstvím Les Éditions J’ai Lu
v Paříži v roce 2020, přeložila Hana Davidová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2021
jako svou 8240. publikaci.

Redakce Petra Bernatová
Korektura Richard Straberger
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®

Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2021

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Les Cinq parfums de notre histoire
© 2020, Les Éditions J’ai Lu
Published by Éditions J’ai Lu, Société Anonyme, Paris
Translation © Hana Davidová, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-591-3 (ePub)
ISBN 978-80-7625-590-6 (pdf)
ISBN 978-80-7625-194-6 (print)

Mé matce,
mému prvnímu čichovému vjemu.

anosmie, ž. (med.):
úplná nebo částečná ztráta čichu

ageuzie, ž. (med.):
úplná nebo částečná ztráta chuti

Parfém je můj jazyk,
vůně můj slovník.
Dotýkám se jimi pocitu, místa,
chvilky, krajiny, hudby.
Oživuji okamžiky
a vzdálená místa ukrytá v naší paměti,
nabízím cestu časem.
Vůně dávají barvu mému životu
a jitří mé smysly.
Je tu, ta bláznivá radost z moci vůní…

IRÈNE FARMACHIDIOVÁ, parfumérka

Jednoho krásného dne snad budeš chtít
Se mnou znovu objevit
Ztracené ráje

CHRISTOPHE, Ztracené ráje
(text JEAN-MICHEL JARRE)

1

Charlotta se zhluboka nadechne. Čeká na odpověď. Snaží se vyhnout příliš pronikavému pohledu své terapeutky.

„Už se nemusíte po ničem pídit, paní Villardová, příčinu přece znáte. Přestaňte běhat po doktorech, podstupovat vyšetření nebo se mračit. Už to trvá moc dlouho. Dobře víte, z čeho ten problém pramení… Proč se radši nepokusit s tím žít?“

„Chtěla jste snad říct bez toho žít, ne?“

„Já mluvím o psychické odolnosti. Myslím, že pro vás bude lepší, když to prostě přijmete. Příčina je nesnesitelná, tomu samozřejmě rozumím, proto tu také společně pracujeme. Ve výsledku se ale musíme pohybovat v rámci přijatelného. Věřím, že vám vyhovuje stále se na to zaměřovat, tak se ale nikam neposunete. Musíte se vážně vrátit ke své práci a co nejdřív být zase činorodá! To je jediné řešení. Což ostatně sama velice dobře víte…“

„A vy víte, co to je, nikde nic necítit? Doma nic necítím. Necítím kafe, necítím savo, necítím mýdlo, necítím zapálenou sirku nebo benzin, když ho liju do nádrže! Už pět let všude jen to zatracený nic!“

„To vím, chápu, ale…“

„Ale kdepak, nechápete! To nemůže chápat nikdo. Ani vlastní moč necítím, to jsem vám už říkala?“

Charlotta položí hlavu do dlaní a rozpláče se. Zhluboka se nadechne suchého vzduchu a pokračuje:

„Mám dojem, že bych byla radši, kdyby mi amputovali nějakou končetinu. To by bylo aspoň na očích. Já jsem postižená vadou, která není vidět… tedy pardon, cítit.“

Cynicky se zasměje, oběma rukama si setře slzy z tváře a zaboří se hlouběji do křesla. Natáhne nosem vzduch. Zavře oči. Pohrouží se do myšlenek.

Vybaví si sebe samu před pár hodinami, kdy ležela natažená na lehátku mohutného přístroje a rampa ji zvolna sunula do tunelu, který ji pomalu vdechoval jako nějaká obří našpulená pusa popotahující z cigarety.

Vybaví si operátora křičícího přes sklo: „Pozor, nesmíte se hýbat.“ Hýbat? Tak to by tedy opravdu šlo těžko… Pak se rozezněly zvuky a bušily přímo do mozku. Bylo to dlouhé, předlouhé, bolestné, příšerné, drásalo jí to nervy. Sice jí o tom pěkně vykládali, než stiskli ovladač: vlny, radiofrekvence, zvuky vyvolané návratem protonů do původního postavení…

„Ne, proboha slitujte se! Jen žádné vysvětlování,“ řekla, „tohle je už moje třetí magnetická rezonance, nikdy jsem z toho nic nepochopila. Tak mi tedy naporcujte hlavu, jak je libo, ať už je po všem. Ale předtím mi, prosím vás, dejte sluchátka, přála bych si do uší trochu Ludovica Einaudiho, měli byste Nuvole bianche?“

„Ne, to bohužel nejde, navíc tu čekají další pacienti… Už musíme jít!“ odsekl naštvaně chlapík v bílém plášti.

Charlotta trpěla. Vteřinová ručička, potvora, se při každém kroku vlekla, dál a dál kroužila ciferníkem zpomaleně, jako porouchaná. Do toho neustále útočila sbíječka a drtila jí mozek. A nebralo to konce…

Co přišlo pak, bylo ještě horší: doktorův tradiční verdikt. Už to znala. Nikde žádná anomálie. Čichový ani trojklaný nerv nejsou přerušeny. Ne, opravdu je všechno naprosto v pořádku.

„Podívejte, když se v těchto místech vyskytne nějaká odchylka, polypy nebo nádor, i docela malý, jasně vidíme, že je nerv zasažený. Ale ve vašem případě je všechno naprosto nedotčené, to vás můžu ujistit. Neprodělala jste ani žádný závažný úraz, který by mohl poškodit nebo vychýlit čichový bulbus, který se nachází právě tady. Podívejte, je tam. Inzulární kortex… taky v pořádku. Vaše anosmie není morfologického ani fyziologického původu. Dutiny jsou také zcela uvolněné. Tady v tom místě se někdy tvoří spoje.“

Špičkou pera namířenou na digitální zobrazení řezů na širokém monitoru doktor ukázal přiblížené chrupavky, které se mohou spojit, což vyvolává pocit jako při rýmě. Ano, v takovém případě lze eventuálně zasáhnout.

„Ovšem tady, jak vidíte, nám všechno proudí normálně. Vysvětlím vám to: v tomhle místě, v oblasti čichového dvorce na konci nosní dutiny, se nacházejí všechny smyslové neurony, které kódují pachy. Tady při styku s těkavými molekulami dochází k jejich detekci.“

Charlotta ho zklamaně přerušila.

„Tohle všechno už vím!“

Tak tedy co? Vůně přece nezmizí jen tak?

„Zuby moudrosti máte dost vysoko, krom toho ale opravdu nevidím nic…“

„Děkuju, tohle už mi taky řekli.“

„Paní Villardová, tady prozatím přestaneme. Mám dojem, že je to tak lepší, nemyslíte?“

Psychoterapeutka drsně vytrhne Charlottu z myšlenek.

„Vy už mě nemůžete snést, viďte? Takže kolik jsem dlužna? Dneska jsme pěkně pokročily, ne?“

„No jestli to vyvolalo takovou poznámku, pak se mi zdá, že ten pokrok moc velký není. Spíš žádný. Vám se ostatně pokrok ani dělat nechce. Byla byste raději, kdybychom terapii ukončily?“

„Pardon, vy se mě ptáte, co já bych ráda?“

„Jistě. To přece vy sama musíte cítit… tedy… promiňte, chtěla jsem říct poznat.“

„Povedené přeřeknutí! Použila jste dneska ráno voňavku?“

„No… mám dojem, už ani nevím… Myslím, že ano.“

„A co za toaletní vodu to vlastně máte? Žádná extra kvalita to rozhodně nebude, protože ji ani trochu necítím!“

Tentokrát už Charlotta křičí. Vztekle popadne kabelku, vytáhne z peněženky čtyři bankovky, tři modré a jednu červenou, a hodí je na stůl. Pak se vydá ke dveřím ordinace a ještě naposledy se otočí.

„Víte, já už vás nemůžu ani cítit!“

Celá bez sebe práskne dveřmi.

Když Charlotta, ještě notně rozčílená, vyjde z budovy, spatří pozvolna drkotající čisticí vůz, který jako každý čtvrtek poklízí ulici po dopoledním trhu. Kouká na shnilé ovoce a kusy zeleniny polapené rotujícími kartáči pod přední maskou, dívá se na vodu paprskovitě rozstříkávanou po zaneseném chodníku. Na rozložené bedýnky, zvadlé kytky a všechen ten rostlinný odpad, který mladík postupující před vozem nahání vodní tryskou přímo do cesty toho pojízdného vysavače.

Dokořán otevřenými dvířky chladírenské dodávky řeznictví Lagrange jsou vidět velká zvířecí těla. Prodavač plní chladicí box neprodanými kusy, na zástěře obepínající jeho padesátnický pupek jsou světu na odiv vystaveny stopy usmolených rukou, které si snad stokrát otřel, když je zbavoval mazlavých zbytků hovězí a telecí krve, prejtu i vnitřností na vyhození a pak do voskovaného papíru balil, co si zákazníci nakoupili. O kousek dál z hromady ledu, kterou tu nakupil prodavač ryb a která už taje, stéká z kovového pultu na asfalt zčernalá šťáva, výluh z šupin, škeblí, bodlin mořských ježků, lepkavých korálově zbarvených vláken a spousty dalšího odpadu z mořských tvorů…

Jak je možné, že tahle změť, ten nepořádek, ten obraz agonie není vůbec cítit? Charlotta si ale dobře pamatuje, že když tudy po skončení trhů chodívala, zejména v létě, všechny pachy na ni silně působily a z toho zvláštního vlhkého odéru jí bývalo až nevolno. A teď nic! Měla by být ráda. Dřív, když se tudy v neděli dopoledne procházeli ruku v ruce s Julianem, bývalým manželem, jen kroutila hlavou, bořila nos do jeho límce a říkala: „Ještě že jsi tady, krásně voníš, já ten smrad po trzích nesnáším!“ On se smál, přitiskl ji k sobě, dal jí pusu na skráň a pohladil ji po nose se slovy: „Tak malý frňáček, a co toho cítí!“ Ona svého muže pohladila po vousech, s povzdechem se usmála a co nejrychleji zase přitiskla nos k jeho mužnému ohryzku.

Charlotta přidá do kroku, aby už byla za rohem a mohla se co nejrychleji vydat dlážděnou uličkou vedoucí až ke dveřím jejího domu. Než došla ke křižovatce, minula pizzerii, tou dobou plnou lidí. Hosté na terase porcovali krájecími kolečky obrovské pizzy rozložené na kruhových podnosech z masivního dřeva. Velkým, doširoka otevřeným oknem zahlédla z chodníku plameny v útrobách tradiční pece a kuchtíka, který s ohromující obratností sázel pomocí dlouhé, ploché lopaty své kouřící výtvory na pult. Podívaná by tu byla. Ale vůně ne!

Po příchodu domů Charlotta nechá klíče, poštu, kterou ani neotevře, a kabelku na úzkém odkládacím stolku u dveří. Jde dál tmavou chodbou, staré parkety jí vržou pod nohama. Za chůze si zouvá boty a nechává je za sebou povalovat. Projde kolem zapovězených dveří po pravé straně a vejde do hlavní místnosti.

Přes pokojová okna zatáhne závěsy a v šeru, do kterého se právě dobrovolně ponořila, se celá svlékne. Každý kousek oblečení složí a komínek položí na křeslo. Nahá se natáhne na pohovku. Je to vždycky stejný rituál, stejný průběh. Zvedne ruku a přitiskne nos k pravému podpaží. To přece musí být silně cítit, takové podpaží! Nic. Protře ruku druhým podpažím, tady snad bude mít větší štěstí, je přece levačka. Tahle paže je o dost aktivnější, ne? Nic. Začne si vztekle, až do krve škrábat břicho, pořád na stejném místě, blízko pupíku. Strhne ještě nezhojené strupy z předešlého dne, pak nehty odírá už tak nebohou kůži v očekávání železité vůně. Vybavuje si, že krev je silně cítit. Všechny ty buňky smíchané do vazké kapaliny, vše organické, železité, humus plný živin. Hemoglobinem zhnědlé prsty přiblíží k nosu. Nic!

Prstem se dotkne pohlaví. Pohlaví, které jí už dlouho k ničemu neslouží. Odvykla něžnostem. Její muž, zdrcený a bez života, zmizel pár měsíců po tragédii a ponechal ji samotnou jejímu žalu, nočním můrám, přízrakům i její anosmii. Pokoušeli se přežít společně, ale… láska se při tom zemětřesení udusila pod vlastními sutinami. Jako hustý těžký pléd padající svou vahou se zprudka propadla do zející jámy, kam nelze dosáhnout. Pak se uprázdněného místa zmocnilo neštěstí. Jeden ani druhý už nevěřil, že by bylo možné žít dál v páru. Určitě existovala nějaká řešení, pomoc, lidé, se kterými se mohli scházet a podělit o svou zkušenost. Radili jim to i Vincent s Axelle, jejich přátelé. Ale co ti o tom mohli vědět, ti svoje dítě pořád měli. Ne, ani jeden neuměl tomu druhému dodat sílu. Nedokázal přijmout, že ten druhý je stejně nešťastný, nedokázal mu to nezazlívat.

Celých těch pět let nezatoužila po extázi, po tom, dopřát si rozkoš s někým nebo sama. Smyslové opojení? Ne, díky! Udělat si dobře? To už si nezaslouží… A stejně ani nemá chuť. Svého klína se dotýká jen proto, že v něm hledá pach. Ale pořád nic! Teď už je celá rozčílená, zmítá sebou sem a tam. Zaťatými pěstmi se ze všech stran bije do hlavy zabořené v zeleném sametovém polštáři, který tlumí její sténání.

2

Charlotta se zase dala do hledání na internetu, zabralo jí to valnou část noci. Anosmie, ageuzie, čich, receptory, trojklaný nerv, čichový bulbus… ani jeden ztěch pojmů pro ni není tajemstvím. Třebaže není žádný vědec, vše ohledně orgánů týkajících se pozbytého smyslu ajeho role imechanismů už dokonale ovládá. Akdyž se probírá novou webovou stránkou, nachází jen informace, které už zná nazpaměť. Je si ale jistá, že se ještě může něco dozvědět, urputně hledá nějaký další prvek, něco, co možná opomněla, díky čemu by vše lépe pochopila amohla se stát takovou, jakou byla dřív, protože žádná fyziologická příčina ani medicínská logika vtom není. Charlotta se vymyká vědě. Apřece dobře ví, že její stav má svou příčinu. Ač tu představu vyhání zmysli, nezapomněla, že poslední vůně, kterou cítila, byla vůně Nathana, jejího syna, když ho toho středečního večera ukládala ke spaní… Pamatuje si na to.

Spustila kolotoč nad postýlkou, doprovázený tichou hudbou, zapnula lampičku na komodě ateplem ze žárovky se rozpohybovalo stínítko zpestrobarevného průsvitného papíru, roztančily se létající rybičky. Lampička vytvářela na stěnách živý obraz, animovaný mikrosvět, který se pozvolna otáčel akonejšil její miminko těsně před usnutím. Malý koukal všude kolem, smál se, nadšený zbarev izvuků. Charlotta ho foukáním lechtala na krčku, dělala puf, puf, puf. Jak hlasitě se smál!

Tak to bylo, když cítila svou poslední vůni.

Strašně ráda tiskla nos seshora kjeho hlavičce, fontanelu měl ještě měkkou, musela být opatrná. Velice jemně mu špičkou nosu přejížděla po drobném chmýří, které sotva vyrašilo. Vosmi měsících měl Nathan hlavu ještě spíš holou. Moje dítě lásky. Charlotta vdechovala jeho odér, směs mastku, léčivé mastičky, vlhčených ubrousků alehké vůně, kterou po sobě zanechávala toaletní voda, speciálně určená pro novorozence. Nanášela si pár kapek na prsty aněžně jimi hladila Nathana za ouškama. Zavřel oči avreakci na doteky automaticky zvedl drobounká ramena. Voněl také mandlovým olejem, kterým ho na přebalovacím pultu ještě před uložením namasírovala. Věděla, že to miminka uklidňuje. Ikdyž Nathan byl naprosto klidné mimino, kuvolnění žádný olejíček ani nepotřeboval. Moc neplakal, rychle usínal. Spořádal toho hodně, to ano, neustále měl hlad apořád se dožadoval svého. „Ty můj otesánku!“ dobírala si ho. Stehna iručky měl pěkně baculaté. Nutno říct, že dokázal naráz vyzunknout celou lahev, dokonce ikdyž Charlotta podlehla požadavkům jeho apetitu azvýšila mu dávku. „Zkuste mu tu lahev sebrat!“ smála se.

* * *

Ve čtvrtek ráno ničemu nerozuměla.

Nejdřív Julianův výkřik.

Pak rychlý příjezd hasičů azáchranky.

Kolik lidí se tísnilo vtom malém pokoji?

Nic nedávalo smysl.

Děsivé uniformy ačerná bagančata uprostřed pastelových barev… Charlottu někdo odstrčil, někdo jiný jí zatarasil průchod. Přistoupila kní mladá žena oblečená vtmavě modrém úboru aposadila ji na postel. „Věřte, děláme maximum…“ Co měla znamenat ta věta? Akčemu jsou tu ta nosítka?

Chystali se odnést Nathana.

„Nemáme žádné vysvětlení, prostě ktomu někdy dochází…“

Dochází ktomu? Kčemu dochází?

Ksyndromu náhlého úmrtí kojenců.

Bez příčiny. Nevysvětlitelně.

Ne! Ne! To ne! Jen tohle ne, prosím, proboha vás prosím… Všechno, co chcete, jen ne tohle!

ACharlotta se rozkřičela.

Nevyšla ale ani hláska.

Křičet! Musí křičet!

Zkusila to znovu. Hlasivky kmitaly, jasně vhrdle cítila jejich chvění. Vplicích ale nebyl žádný vzduch… Žádný dech…

Ozval se jediný zvuk.

Zvuk, který vydalo její tělo hroutící se na koberec.

* * *

Následujícího pondělí bylo třeba jít na pohřeb.

Malá, bíle lakovaná rakev. Tak malá. Miniaturní. Kdo něco takového mohl vymyslet? Pomalu se nořila do země. Charlotta aJulien, zděšení aprázdní, se drželi za studené ruce, srdce jim sotva tloukla. Charlotta ještě bezhlesně otevřela pusu kvýkřiku aupadla do mdlob…

Apak objetí. Slova neobratně vyřčená kněčemu tak neskutečnému. Prarodiče, všichni čtyři vedle sebe, drcení stejnou tíhou emocí. Ataky Vincent sAxelle, důstojně postávající. Účastní. Odvěcí přátelé. Axelle, nejlepší Charlottina kamarádka, si vzala Vincenta aten se stal nejlepším přítelem Juliena.

Avšude kolem bílé květiny na šedém štěrku. Zarudlé oči pod černými deštníky.

Následoval skoro měsíc Charlottiny hospitalizace. Léčba spánku po úmyslném předávkování léky. Pečlivém. Pozvolném. Mnohokrát za sebou lehké zaklonění hlavy apořádný doušek vody, aby se daly polknout velké tablety, bolestivě se prodírající jícnem sevřeným smutkem. Přesně dvacet sedm tablet nejrůznějších barev, co na tom, všechno dohromady. To zabere. Byla to jediná možnost, jak být zase sNathanem, vzít ho do náruče, cítit vůni jeho hlavičky. Udělat mu puf puf. Julien by na tom stejně nemohl nic změnit… Bez ustání plakal. Nic jiného už nedokázal.

Uvědomila si to jen pár dní po návratu znemocnice. Julian pro ni tehdy přišel. Měl divné vousy. Delší. Neudržované.

Aoči, na kterých bylo vidět, že si dlouho neodpočaly, ani se nezavřely.

Byl knepoznání.

Někdo jiný…

Políbili se, ale nebyla vtom touha. Co bude dál? Vrátí se domů jakoby nic? Jak to jen teď budou dělat? Jak budou nakupovat? Prát? Žehlit? Chystat jídlo? Číst maily? Vyřizovat papíry? Něžně se dotýkat? Koukat na televizi? Pracovat na počítači, kde čekají další kapitoly aautoři? Aco Julien, vrátil se do kanceláře? Jak zase žít všední dny? Bylo to horší než lézt naboso po Himálaji!

Když se Charlotta vrátila domů, zjistila, že je tam uklizeno. Všechno se jen lesklo. Musela se tu stavit Axelle. Ostatně nechala na stole lísteček. Pod pěknou bohatou kyticí zahradních růží. Nachových.

Jsou zvenkova. Meillandovské růže, vzpomínám si, že jejich vůni máš obzvlášť ráda.

Axelle

Byla jich pořádná náruč. Charlotta se nad tím projevem usmála. Tak něžný, rafinovaný ajemný způsob, jak říct „Jsem tady“. Celá Axelle!

Charlotta zabořila do pugétu nos.

Jsi vedle, milá zlatá, ale itak je to moc milé! Arůže teď už stejně nevoní. Rostou ve skleníku se spoustou chemického svinčíku, atakhle to dopadá!

Julien ale tvrdil, že voní, ajejich vůně se mu líbí… Ona ji nezaznamenala. Ale co mohl Julian vědět orůžích? Šla připravit kávu. Ani jí nedošlo, že se někam vytratila ta typická ranní vůně. Už vnemocnici tamní jídlo nijak nevonělo. Každý ovšem ví, že nemocniční šlichta je bez barvy, chuti izápachu. Trvalo jí několik dní, než pochopila, že ztratila čich. Přitom neměla ani rýmu.

Postupem času to bylo čím dál vážnější.

Dramatické.

Musí se to přece spravit!

Julien říkal: „Je to věc psychiky, to ten šok, ty léky. Přejde to, uvidíš.“ Nakonec si zašla na ORL. Doktor jí řekl, že vcestě kpochopení podobných jevů je medicína ještě na samém začátku. Zdaleka nevíme všechno. Zkrátka adobře, známe tři příčiny: bakteriální infekci, se kterou se dá rychle vypořádat pomocí antibiotik. Virovou infekci, často svelmi dlouhým průběhem, čich se ale zpravidla po vstřebání kortizonu vrací. Apak jsou tu úrazy, fyzické šoky, nehody. To je poněkud komplikovanější amnohdy, dá se říct většinou…, nevratný stav. „Pokud jde ovás, měla byste přece jen navštívit ipsychologa… Může to být… chci říct může to mít spojitost s…“ Svou větu nechal nedokončenou.

Vrátila se domů, osezení udoktora nevyprávěla, zapověděla si ukázat před manželem, že je snervy úplně vkoncích.

Charlotta aJulien vždycky chovali obdiv jeden kdruhému. Seznámili se před několika lety vkurzu společenského tance, který byl jejich vášní. Auž se nikdy neodloučili. Vtanci neustali, nenechali si ujít žádnou příležitost ke společnému víření: tango, valčík, flamenco, rokenrol, všechno, při čem se jejich těla mohla vyjádřit vduetu, vítali… Při tanci byli dokonale sehraní aběhem večerů na parketu byli hotovou senzací.

Na první pohled bylo znát, jaká vjejich páru panuje krásná spiklenecká souhra, ano, mezi těmi dvěma láska jenom kvetla. Nathan si ji ale vzal ssebou do té malé lakované schránky. Odešla sním.

Anakonec odešel iJulien. Charlottina hysterie kvůli anosmii byla neúnosná. Touhle cestou ji už dál doprovázet nedokázal. Byli na tom příliš zle. Bolest jednoho jen umocňovala bolest druhého, místo aby se oni dělili, jak by to mělo být.

Hrozilo, že ve dvou se všechno zhroutí ještě rychleji.

Od té doby Charlotta hledá adoufá, že její nos zachytí vůně, třeba inelibé, na tom nesejde, hlavně chce cítit. Znovu se shledat stou prostou věcí. Stím instinktem. Protože cítit je instinkt. Nejzákladnější smysl související spřežitím druhu.

Když člověk ztratí čich, přijde iochuť. Anosmie aageuzie, vjednom praktickém balení! Nezmizí jen jeden smysl, ale vypaří se rovnou dva. Ato už je přece sakra rozdíl! Zpěti jsme na třech. Říká se, že ulidí, kteří přišli onějaký smysl, se výrazněji vyvinou všechny zbývající, činí je to velmi vnímavými krůzným krásám. UCharlotty se ale nic klepšímu nevyvinulo, nevidí onic lépe, neslyší zvuky navíc, nemá citlivější hmat. Kdepak, byla jen krutě ukrácena, aniž by za to cokoli dostala.

Atak od té doby běhá, běhá po doktorech, specialistech iprakticích, vyzkoušela už všechno. Hypnotizéra, magnetizéra, léčitele, osteopata, naturopata, kineziologa, specialistu na reiki, na metodu access bars, prostě všechny profesionály končící na -izér, -pat, -log nebo -ista.

„Čichová terapie pro lidi srychle postupující ztrátou paměti.“

Velká vzpruha pro pacienty salzheimerem.

Ona by to ale potřebovala naopak: terapeuta, který pamětí léčí toho, kdo ztratil čich…

Atak tráví hodiny brouzdáním po internetu, mrhá časem, točí se vkruhu, tu atam chytá střípky, které se snaží pospojovat, pokouší se přijít na nějaké řešení, zbavit se své noční můry. To je ovšem opak přizpůsobení se situaci, které velebí sdružení SOS Anosmie ijejí psychiatrička – jedno sezení po sedmdesáti eurech, částečně hrazeno pojišťovnou.

Stím tedy ať paní doktorka nepočítá! Přizpůsobit se by znamenalo rezignovat. Být odsouzena věčně nikde nic necítit anic nevychutnat, vdechovat prázdno apolykat holé nic!

Stím se nikdy nesrovná…

Atak se bude dál probírat novými informacemi, nebude poslouchat, co se jí ostatní snaží říct, nedojde jí, že se sama zablokovala, nepřestane popírat, že se dobrovolné sžírá tyranským pocitem vlastního selhání vroli matky.

* * *

Apo všechnu tu dobu se jí, literární koučce, hromadí práce. Její autoři už jsou netrpěliví. Otom, co se jí stalo, nevědí nic. Svůj život před těmi, kteří se pokoušeli do něj proniknout, neprodyšně uzavřela. Vědí oní jako ospisovatelce, znají její reputaci. Víc toho nakonec nebude. Jedná tak, aby vztahy byly chladné, aby nevyvolávala chuť zajít dál. „Hlavně nečekejte nějakou důvěrnost, můj život patří mně!“ Pracuje jen přes internet. Nesetkává se snikým. Netelefonuje. Když chtějí její klienti navázat osobnější vztah, ihned dá najevo jasný odstup, čímž je dokáže vmžiku zchladit, stejně jako tekutý dusík zmrazí bradavici. Někteří od ní odešli, našli si někoho jiného, ale rozžehnali se sní neradi, protože Charlotta je nesmírně schopná. Všechno vidí, všechno ví, velká profesionálka.

Ovšem umí být také pěkně nepříjemná. Protože je tak nešťastná…

Co je jí do nějaké zranitelnosti přecitlivělých začínajících autorů, kteří se právě vrhají na dobrodružnou spisovatelskou dráhu? To není její problém, těch svých má už takhle dost.

Atak nechává dveře zavřené.

Vytratila se ze sociálních sítí.

Zmizela zvysílání.

Noviny ji necitují.