Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Pauline Maiová

Holka přes palubu

Z anglického originálu It Happened One Summer vydaného nakladatelstvím HarperCollins Publishers roku 2021

přeložila Lucie Libovická

Jazyková redakce Michaela Šmejkalová

Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha

Obálka Nikola Kaplan

Korektury Barbora Kuklíková

Odpovědná redaktorka Tereza Lebedová

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8426. publikaci.

První vydání, Praha 2022

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

IT HAPPENED ONE SUMMER copyright © 2021 by Tessa Bailey

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022

Translation © Lucie Libovická, 2022

Cover illustrations © Nikola Kaplan, Deposit Photos / Tina5, Netkoff

ISBN 978-80-271-4777-9 (ePub)

ISBN 978-80-271-4776-2 (pdf)

ISBN 978-80-271-3546-2 (print)

Poděkování

Tahle kniha byla mým mentálním únikem z velké karantény v roce 2020 a navždy bude v mém srdci zaujímat zvláštní místo. Když už mě situace příliš zmáhala, mohla jsem zavřít dveře pracovny a odcestovat do Westportu pomoct dvěma lidem najít lásku – a za to jsem vděčná. Tuto knihu bych nedokázala napsat bez svého manžela Patricka, jenž se věnoval naší devítileté dceři, která nemohla do školy a byla z toho celá popletená. Neustále ji něčím zaměstnával a měsíce v ní udržoval zdání normálních poměrů.

Děkuju také svým kamarádkám – Nishe, Bonnie, Patricie, Michelle, Jan a Jill –, které mi poskytovaly vzpruhu prostřednictvím telefonátů nebo společnost na dálku, přičemž ony stály na obrubníku a já na ně pokřikovala z verandy, ledabyle oblečená jen do pyžama. Děkuju postavě Alexis Roseové z Městečka Schitt’s Creek, do které jsem se tak šíleně zamilovala, až jsem jí musela poskytnout budoucnost „a žili šťastně až navěky“ prostřednictvím své Piper. Děkuju životně důležitým profesím a pracovníkům ve zdravotnictví, kteří během roku 2020 i po něm neúnavně pracovali a riskovali vlastní zdraví. Jste hrdinové. Jako vždycky děkuju své báječné redaktorce Nicole Fischerové, agentce Lauře Bradfordové a samozřejmě čtenářům, kteří nepřestávají číst mé příběhy. Všichni do jednoho jste můj poklad.

Kapitola 1

Stalo se něco, co by ji v životě nenapadlo.

Její nejdelší vztah, rekordně dlouhý, skončil jako mrknutím oka.

Promarnila tři týdny života.

Piper Bellingerová se zahleděla na své koktejlové šaty od Valentina, červené stejně jako její rtěnka, na jedno ramínko, a na svém vzhledu se snažila najít nějaký nedostatek, ale nic nenašla. Vkusně opálené nohy měla čerstvě epilované a tak nádherně lesklé, že by si v nich klidně mohla zkontrolovat zuby místo v zrcadle. Chybu neměla ani od pasu nahoru. Když byla na týdnu módy v Miláně, štípla tam v zákulisí přehlídkového mola push-up pásku na prsa – mluvíme o svatém grálu modelace poprsí –, takže se pyšnila naprosto dokonalým dekoltem. Měla ňadra natolik velká, aby přitáhla pozornost mužského oka, a zároveň natolik malá, aby v každém čtvrtém postu na Instagramu získala chválu za sportovní postavu. Jestli chcete, aby o vás lidé neztráceli zájem, musíte být holt přizpůsobiví a mnohostranní.

Spokojená s tím, že jí nic trapně nekazí vzhled, zvedala Piper pohled po široké nohavici kalhot Adrianova obleku. Byl od Toma Forda, ušitý z nejlepší tkaniny z česané vlny zvané žraločí kůže. Když zahlédla luxusní špičaté klopy a knoflíky s monogramem, neubránila se povzdechu. Její přítel netrpělivě mrkl na hodinky a nad jejím ramenem přejel pohledem dav, což mu dodalo zdání znuděného playboye.

Právě tahle chladná nepřístupnost ji k němu přitahovala nejvíc.

Bože, připadalo jí, že od večera, kdy se poprvé setkali, uteklo snad sto let. Od té doby byla už dvakrát na kosmetice, nebo ne? Co vlastně znamená čas? Piper si pamatovala na jejich seznámení, jako by to bylo včera. Adrian ji zachránil před trapasem, na narozeninovém večírku Rumera Willise málem šlápla do zvratků. Když mu ze své pozice v jeho náručí zírala na ostře řezanou bradu, měla pocit, jako by se přenesla do starého Hollywoodu. Do doby smokingů a žen předvádějících se v dlouhých róbách s peřím. Tak se začal odvíjet její vlastní milostný příběh.

A teď došel až k závěrečným titulkům.

„Nemůžu uvěřit, že to všechno takhle jedním vrzem zahodíš,“ zašeptala Piper a přitiskla si flétnu se šampaňským mezi prsa. Jestlipak tím, že přitáhne Adrianovu pozornost ke svému výstřihu, dokáže jeho rozhodnutí změnit? „Tolik jsme toho spolu prožili.“

„Jo, tuny, že jo?“

Adrian zamával někomu na druhé straně střechy na znamení, že tam hned bude. Na tuhle party v černé, bílé a červené dorazili společně. Byl to nevelký večírek s cílem získat peníze na nezávislý film Životní styl utiskovaných a slavných. Autor scénáře a režisér v jedné osobě byl Adrianův přítel, takže většina hostů z prostředí losangeleské smetánky, kteří se tu sešli, byli jeho známí. Piper tu své kamarádky neměla, aby ji utěšily a povzbudily a ona mohla odejít s grácií.

Adrian váhavě přenesl svou pozornost zpátky na ni. „Počkej, cos to říkala?“

Piper se usmála, ale ten úsměv jí připadal příliš křehký, tak do něho vložila víc energie. Dala si však pozor, aby to nepřehnala a udržela ho přesně ten jeden osudový stupínek od hysterického.

Vzchop se, ženská! Tohle přece není tvůj první rozchod, uvědom si to. Už jsi přestála spoustu kopaček, často nečekaných. Koneckonců tohle přece bylo město lidí plných rozmarů.

Piper si vůbec nevšimla, že se její život mění. Až donedávna.

V osmadvaceti nebyla stará. Ale byla jednou z nejstarších žen na téhle party. A když se to vezme kolem a kolem, i na všech ostatních večírcích, které v poslední době navštívila. O skleněné zábradlí, na místě s výhledem na Melrose, se opírala vycházející popová hvězdička, nemohlo jí být ani o den víc než devatenáct. Ta nepotřebovala push-up pásku z Milána, aby jí upravila tvar poprsí a držela jí je hezky nahoře. Ta měla ňadra lehká a pružná, s bradavkami, které Piper připomínaly špičku kornoutku na zmrzlinu.

Hostitelce bylo dvaadvacet a zrovna zahajovala kariéru u filmu.

Pipeřina kariéra byla právě tohle. Chodit na večírky. Ukazovat se, být vidět. Příležitostně zapózovat s prostředkem na bělení zubů a dostat za to pár babek.

Ne že by ty peníze potřebovala. Aspoň si myslela, že je nepotřebuje. Při všech svých útratách protáhla kreditní kartu čtečkou, a co se dělo pak, pro ni byla španělská vesnice. Předpokládala, že účet vždycky doputuje e-mailem nebo tak nějak k jejímu nevlastnímu otci. Doufala, že se otčím nepozastaví nad krajkovými kalhotkami s otvorem v rozkroku, které si objednala z Paříže.

„Piper? Haló?“ Adrian jí zamával rukou před obličejem. Došlo jí, že už na tu hvězdičku popmusic civí příliš dlouho. Tak dlouho, že zpěvačka na ni zírá taky.

Piper se usmála a na dívku zamávala, ostýchavě ukázala na svou sklenku šampaňského a pak se znovu věnovala rozhovoru s Adrianem. „Vadí ti to, že jsem se o tobě namátkou zmínila své terapeutce? Neprobíraly jsme žádné podrobnosti, přísahám. Většinu času během sezení stejně jen proklimbáme.“

Několik vteřin na ni upřeně hleděl. Upřímně řečeno jí to bylo moc příjemné. Tolik pozornosti jí nevěnoval od chvíle, kdy málem uklouzla po těch zvratcích. „Už jsem s pár nánama chodil, Piper.“ Povzdechl si. „Ale žádná ti nesahá ani po kotníky.“

Nepřestávala se usmívat, přestože ji to stálo víc přemáhání než obvykle. Byli centrem pozornosti. Právě v tu chvíli ji vybleskli v pozadí minimálně pěti selfíček, která si hosté na střeše fotili, včetně Ansela Elgorta. Byla by katastrofa, kdyby na ní bylo vidět, jak moc je smutná, zejména až se provalí zvěsti o jejich rozchodu.

„Nechápu,“ řekla se smíchem a přehodila si růžovozlaté vlasy přes rameno.

„Proč mě to nepřekvapuje, “ opáčil suše. „Hele, kotě, ty tři týdny s tebou byly fajn. V bikinách jsi fakt překrásná.“ Pokrčil rameny v elegantním saku od Toma Forda. „Jen to chci ukončit, než mě začneš nudit, chápej.“

Nuda. Stárnutí. Není holt režisér ani hvězda popmusic.

O tom teď ale neměla čas ani náladu přemýšlet. Teď jen potřebovala nepozorovaně zmizet z tohohle večírku a pořádně se vybrečet. Samozřejmě až poté, co spolkne tabletku na nervy a vloží na svůj Instagram inspirativní dávku postů. Těmi sice rozchod potvrdí, ale taky jí to umožní o něm psát ze svého pohledu. Možná něco o osobním růstu a jak se má ráda.

Její sestra Hannah k postu vybere dokonalou lyrickou píseň. Odjakživa vysedává obklopená stohy gramofonových desek s ošklivými obrovskými sluchátky na hlavě. Zatraceně, kéž by víc dala na sestřin názor na Adriana.

Jakže se to o něm vyjádřila?

Vypadá, jako když se tuřínu přimalujou oči.

Piper znovu utekly myšlenky jinam a Adrian se už podruhé podíval na hodinky. „Takže vyřízeno? Musím jít do houfu.“

„Aha. Jo,“ vyhrkla honem, hlas měla hrozně nepřirozený. „Tos měl svatou pravdu, jak jsi mluvil o rozchodu, než zazní nudný blues. Takhle jsem o tom neuvažovala.“ Ťukla skleničkou šampaňského o jeho. „Rozcházíme se pěkně uvědoměle. To je velmi vyspělé.“

„Správně. Říkej si tomu, jak chceš.“ Adrian se donutil ke mdlému úsměvu. „Za všechno ti děkuju.“

„Ne, já děkuju tobě.“ Zkroutila rty a snažila se ze všech sil nevypadat jako nána. „Za ty tři týdny jsem se o sobě hodně naučila.“

„No tak, Piper…“ Adrian se zasmál a sjel ji pohledem od hlavy k patě. „Jsi jen ramínko na šaty a utrácíš prachy svýho nevlastního fotra. Nemáš důvod něco se učit.“

„A potřebuju snad k tomu nějaký důvod?“ zeptala se odlehčeně, s koutky úst dosud zvednutými.

Adrian, naštvaný tím, že ho dostala, se dopálil. „Ani ne. Ale potřebuješ mozek, který zvládne víc než počítat, kolik lajků dostaneš za fotku na svém profilu. Život se dá žít i jinak, Piper.“

„Jo, já vím,“ odsekla mírně podrážděně, ale taky trochu zahanbeně. „Těmi fotkami život dokumentuju. Já…“

„Panebože.“ Napůl zasténal, napůl se zasmál. „Proč mě nutíš, abych se zachoval jako mizera?“ Zevnitř střešního bytu ho někdo zavolal jménem. Naznačil prstem, že tam hned bude, ale dál upřeně hleděl na Piper. „Nejsi ničím zajímavá, jasné? Piper Bellingerových jako ty jsou v tomhle městě tisíce. Jsi jen způsob, jak si ukrátit čas.“ Pokrčil rameny. „A ten právě vypršel.“

Adrian odplachtil pryč za svými přáteli. Piper jako zázrakem udržela na rtech vítězný úsměv. Všichni na střeše na ni civěli, šeptali si s ústy překrytými dlaněmi, bylo jim jí líto. Hrůza. Pozdravila je pozvednutím skleničky, ale při tom zjistila, že je prázdná. Odložila ji na tác v rukou procházejícího číšníka, se vší důstojností, které byla ještě schopná, popadla své saténové psaníčko značky Bottega Veneta a ladně proplula davem přihlížejících. Chtěla si přivolat výtah, ale pro slzy v očích nedokázala zaostřit na tlačítko. Zamrkala, aby je rozehnala.

Když ji dveře výtahu konečně skryly před zraky hostů, opřela se o kovovou stěnu a zhluboka dýchala, nadechovala se nosem a vydechovala ústy. Zprávy o tom, že jí dal Adrian kopačky, se už nejspíš objevují na sociálních sítích, možná i s videem. Po tomhle už ji nebudou zvát na večírky ani celebrity třetí třídy.

Měla pověst dívky, se kterou je příjemné trávit čas. Dívky, po níž muži prahnou. Byla mladá žena, která se proslavila sex-appealem, přitažlivostí a díky svému společenskému životu v prostředí celebrit.

Pokud přijde o své společenské postavení, co jí vlastně zbude?

Piper z kabelky vytáhla telefon a nepřítomně si objednala luxusní Uber, který se nacházel jen pět minut odsud. Pak zavřela aplikaci a rozklikla seznam svých oblíbených čísel. Chvíli prodlela prstem nad jménem Hannah, ale nakonec místo ní ťukla na Kirby. Kamarádka vzala hovor hned po prvním zazvonění.

„Proboha, je to fakt pravda, žes před Anselem Elgortem žadonila, aby ti Adrian nedával kopačky?“

Bylo to horší, než si myslela. Kolik lidí už ji naprášilo TMZ, tomu internetovému bulvárnímu plátku? Zítra v půl sedmé večer o ní budou mluvit ve zpravodajské místnosti, zatímco Harvey bude upíjet ze svého recyklovaného kelímku. „Vůbec jsem nežadonila, aby se mnou Adrian zůstal. No tak, Kirby, přece mě znáš.“

„Sakra, já jo. Ale co ti ostatní? Musíš nějak oslabit negativní dopad. Znáš se dobře s nějakým novinářem, nemáš tiskového mluvčího?“

„Už ne. Daniel se nechal slyšet, že o tom, jak chodím nakupovat, nepotřebuju tiskové zprávy.“

Kirby si odfrkla. „No jo, holka.“

„Ale máš pravdu. Musím oslabit negativní dopad.“ Dveře výtahu se otevřely, Piper z něho vystoupila a s klapotem vysokých podpatků lodiček s červenou podrážkou prošla lobby. Konečně vyšla z hotelu Wilshire a teplý červencový vzduch jí osušil vlhké oči. Natáhla krk a zadívala se vzhůru, vysoké budovy v centru Los Angeles se nad ní tyčily vzhůru k letní noční obloze plné smogu. „Jak dlouho je otevřený bazén na střeše hotelu Mondrian?“

„Chceš vědět, jestli je otevřený v téhle pozdní noční hodině?“ remcala Kirby a v pozadí se ozývalo praskání její elektronické cigarety. „Nevím, ale už je po půlnoci. Jestli mají ještě otevřeno, tak budou brzo zavírat.“

U obrubníku zastavil černý lincoln. Piper si dvakrát zkontrolovala poznávací značku, nasedla a zavřela za sebou dveře. „Co takhle vloupat se do bazénu a parádně si to užít? Nebyl by to nejlepší způsob, jak vytlouct klín klínem? Pak by byl z Adriana chlap, co se rozešel s legendou.“

„No páni!“ vydechla Kirby. „Hodláš vzkřísit Piper model dva tisíce čtrnáct?“

Tohle je odpověď, že jo? V životě nezažila lepší časy než ten rok, kdy jí bylo jednadvacet. Tehdy se proháněla po Los Angeles jako frajerka, divoce si vyhazovala z kopýtka a jednoduše se proslavila prostě tím, že byla slavná. Byla to pro ni rutina, jen se pohybovala v zaběhnutých kolejích, nic jiného. Možná je načase znovu získat svou korunu. Třeba jí pak nebudou znít v hlavě Adrianova slova, která jí bzučela na pozadí mysli jako kolovrátek a nutila ji přemýšlet, jestli nakonec neměl pravdu.

Jsem opravdu jen jedna z tisíců?

Nebo jsem holka, co se dokáže vloupat do bazénu a zaplavat si v jednu hodinu v noci?

Piper rozhodně pokývala hlavou a předklonila se. „Můžete mě místo na udanou adresu zavézt do hotelu Mondrian, prosím?“

Kirby z telefonu zařičela smíchy: „V tom případě tam přijedu za tebou.“

„Mám lepší nápad.“ Piper si přehodila nohu přes nohu a opřela se o kožené sedadlo. „Co kdybychom tam pozvaly všechny?“

Kapitola 2

Vězení je chladné a temné místo.

Piper stála přesně ve středu cely. Chvěla se a objímala se za lokty, aby se náhodou něčeho nedotkla a nemusela si pak nechat píchnout tetanovku. Až do této chvíle pro ni znamenalo slovo „muka“ jen matný popis situace, kterou nechápala. Ale snažit se nevyčurat se do zaneřáděné záchodové mísy poté, co do sebe hodila asi tak šest míchaných nápojů, bylo utrpení, kterým by si žádná žena neměla projít. S tímhle zasviněným kovovým trůnem, který se jí vysmíval z koutu cely, se nedala srovnat ani situace, kdy pozdě v noci čekáte ve frontě na záchodcích na hudebním festivalu Coachella.

„Haló? Promiňte?“ zavolala Piper a doklopýtala na vysokých podpatcích k mřížím. V dohledu nebyl žádný dozorce, ale nedaleko slyšela nezaměnitelné tóny hry Candy Crush. „Dobrý den, to jsem já, Piper. Je tu někde nějaký jiný záchod, který bych mohla použít?“

„Kdepak, princezno!“ křikl na ni ženský hlas. Zněl dost znuděně. „Není.“

Přešlapovala z nohy na nohu, protože se její močový měchýř už naléhavě dožadoval vyprázdnění. „Kam chodíte na záchod vy?“

Odpovědí jí bylo pohrdavé odfrknutí. „Tam, kam chodí lidi, co nejsou kriminálníci.“

Piper zakňourala, ale strážná u ní postoupila o stupínek výš za to, že jí bez zaváhání dala tak krutou odpověď. „Já nejsem kriminálnice,“ zkusila to Piper znovu. „To všechno je jen nedorozumění.“

Pochmurnou chodbou policejní stanice se rozlehl smích. Kolikrát jela kolem služebny v North Wilcox? Teď ji poznává na vlastní kůži.

Ale vážně, ta party byla skvělá.

Strážkyně se pomalu došourala k Pipeřině cele, palce měla zastrčené do kapes béžové uniformy. Béžové. Ten, kdo rozhodoval o tom, co budou nosit strážci zákona, ať to byl kdokoli, by měl být odsouzen k mimořádnému trestu. „Chcete mi tu tvrdit, že sezvat dvě stě lidí a vloupat se do hotelového bazénu po zavírací hodině je pouhé nedorozumění?“

Piper zkřížila nohy a nasála nosem vzduch. Jestli si počurá šaty od Valentina, zůstane ve vězení dobrovolně. „Věřila byste, že otvírací hodiny toho bazénu nebyly na internetu zřetelně uvedené?“

„To má být argument, který hodlá použít váš drahý obhájce?“ Strážkyně zavrtěla hlavou, zjevně se dobře bavila. „Někdo rozbil skleněné dveře, aby se dostal dovnitř a mohl tam vpustit ostatní bohaté dětičky. Kdo to byl? Nějaký duch?“

„Nevím, ale zjistím to,“ zapřisáhla se Piper se vší vážností.

Strážkyně si povzdechla, ale usmála se. „Na to už je pozdě, zlatíčko. Vaše kamarádka, ta s fialovými konečky vlasů, už vás označila za iniciátorku a vůdce.“

Kirby. Určitě to musela být ona.

Nikdo jiný z jejich party fialové vlasy neměl. Piper si to aspoň myslela. Někdy mezi kohoutím zápasem v bazénu a nelegálním odpalováním petard ztratila přehled o přicházejících hostech. Měla být chytřejší, neměla Kirby tolik věřit. Byly kamarádky, ale ne natolik dobré, aby kvůli ní lhala policii. Seznámily se tak, že si vzájemně komentovaly posty na sociálních sítích a navzájem si ospravedlňovaly směšné nákupy jako třeba kabelku ve tvaru rtěnky za čtyři tisíce dolarů. Tento druh povrchního přátelství měl za běžných okolností svou cenu, ale dnes v noci ne.

To byl důvod, proč využila jediný telefonát, který jí dovolili, k tomu, aby zavolala své mladší sestře Hannah. A kde vlastně vězí? Vždyť už jí volala dobře před hodinou.

Piper poskakovala sem a tam, nebezpečně blízká tomu, aby si načurala do spojených dlaní. „Kdo vás nutí nosit béžové kalhoty?“ zalapala po dechu. „Neměli by tu být zavření se mnou?“

„Svatá pravda.“ Strážkyně zvedla dlaň. „Na tom se shodneme.“

„Jakákoli jiná barva by byla lepší. I bez kalhot by to bylo lepší.“ Ve snaze odvést pozornost od černobylské havárie, která jí hrozila v dolní polovině těla, plácala nesmysly, jak to měla v nepříjemných situacích ve zvyku. „Máte vážně hezkou postavu, paní policistko, jenže ji kazí tahle uniforma v tělové khaki.“

Policistka pozvedla obočí. „Vám by tahle barva možná šla.“

„Máte pravdu,“ zavzlykala Piper. „Možná.“

Strážkyně se zasmála, ale pak si povzdechla. „Proč jste dneska v noci způsobila ten strašný poprask? Taková pitomost.“

Piper zvadla. „Můj přítel mi dal kopačky. A… vlastně se mi celou dobu nepodíval do očí. Myslím, že jsem se jen chtěla zviditelnit. Být uznávaná. Oslavovaná, a ne… přehlížená. Chápete to?“

„Být přehlížená, a chovat se proto jako blázen. Nemůžu říct, že bych se nikdy necítila taky tak.“

„Vážně?“ zeptala se Piper s nadějí.

„Jistě. Copak existuje ženská, která se na svého chlapa nerozčílila tak, že hodila jeho oblečení do vany a nalila na ně bělidlo?“

Piper si představila, jak se na obleku od Toma Forda odbarvují skvrny, a zachvěla se. „To je kruté,“ zašeptala. „Možná jsem mu měla jen propíchnout gumy. To aspoň není trestné.“

„To ne… Je to trestné.“

„Aha.“ Piper na strážkyni přehnaně zamrkala. „Sprááávně.“

Žena zavrtěla hlavou a rozhlédla se po chodbě. „Tak dobře, koukněte, jestli mi nebudete dělat problémy, můžete použít záchod, který je o chloupek čistší.“

„Jé, děkuju, děkuju, děkuju vám!“

Strčila klíč do zámku a zpražila Piper pohledem. „Mám paralyzér.“

Piper následovala svou spasitelku chodbou na záchod, kde si úzkostlivě vyhrnula sukni šatů od Valentina a ulevila si od děsného tlaku v močovém měchýři, přičemž sténala, dokud z něho nevytekla poslední kapička. Když si myla ruce v malém umyvadle, její pozornost upoutal odraz v zrcadle. Koukaly se na ni oči s černými stružkami rozpité řasenky. Měla rozpatlanou rtěnku a zplihlé vlasy. Vypadala úplně jinak než večer, nemohla si pomoct, připadala si jako voják vracející se z bitvy. Všechno to dělala s cílem odpoutat pozornost od toho rozchodu, no ne?

Když vedla průvod tanečníků, nad hlavou jí kroužil vrtulník Policie Los Angeles. To potvrdilo její pozici královny večírků v celém městě. Pravděpodobně. Když ji fotili a brali jí otisky prstů, sebrali jí mobil, takže neměla tušení, co se děje na internetu. Svrběly jí prsty, jak moc se jí chtělo ťukat do aplikací, a to taky udělá, jakmile dorazí Hannah a zaplatí za ni kauci.

Zahleděla se znovu na svůj odraz. Podivila se, že představa, že se o ní píše na internetu, jí nezpůsobila příjemné chvění po těle jako dřív. Je s ni snad něco špatně?

Piper si odfrkla a odstoupila od umyvadla, a když vycházela ze záchodu, stiskla kliku loktem. Noc si zjevně vybrala svou daň – koneckonců bylo skoro pět hodin ráno. Jakmile se trochu vyspí, zbytek dne stráví tím, že si bude projíždět zprávy s gratulacemi a záplavu nových followerů. Všechno bude v pořádku.

Než strážkyně stihla Piper znovu nasadit pouta a odvést ji zpátky do cely, zavolala na ně její kolegyně z druhého konce chodby. „Hej, Lino! Za Bellingerovou složili kauci. Přiveď ji sem, ať to vyřídíme.“

Piper vyletěly ruce nad hlavu. „Jo!“

Lina se zasmála. „Tak pojďte, vy královno krásy.“

Piper se hned zlepšila nálada. Poskakovala vedle strážkyně. „Tak Lina, jo? Dlužím vám něco báječného.“ Opřela si bradu o ruce a vítězně našpulila pusu. „Děkuju vám za to, že jste na mě byla tak hodná.“

„Nevysvětlujte si to špatně,“ protáhla strážkyně, přestože se tvářila potěšeně. „Jen jsem neměla náladu utírat po vás chcanky.“

Piper se zasmála a počkala, až Lina odemkne dveře na konci šedé chodby. A tam ve spisovně seděla Hannah, v pyžamu a kšiltovce, a s klížícíma se očima vyplňovala papíry.

Pohled na mladší sestru zahřál Piper u srdce. Nebyly si podobné a společného toho měly ještě méně, ale Piper by v nouzi nezavolala nikomu jinému. Z nich dvou byla Hannah ta spolehlivější, přestože měla i svou stinnou stránku jako líná hipísačka.

Piper byla vyšší, Hannah v dětství říkali Prcek, nevytáhla se ani na druhém stupni základní školy. V tuto chvíli měla svou drobnou postavu pohřbenou v mikině s nápisem UCLA a z červené kšiltovky jí trčely pískově světlé vlasy.

„Je volná?“ zeptala se Lina kolegy s tenkými rty, jenž se hrbil za psacím stolem.

Muž mávl rukou, aniž zvedl hlavu. „Peníze vyřeší všechno.“

Lina znovu odemkla Piper pouta a ta se hned vrhla kupředu. „Hanns,“ zakňourala a vrhla se sestře kolem ramen. „Oplatím ti to. Celý týden za tebe budu uklízet a vařit.“

„Ale jdi, hlupáčku. My přece doma nic neděláme.“ Hannah zívla a protřela si oko pěstí. „Od čeho smrdíš jako po kadidle?“

„Aha.“ Piper si přičichla k rameni. „Myslím, že tam něco takového zapálila ta věštkyně.“ Napřímila se a zamžourala. „Netuším, jak se o té party dozvěděla.“

Hannah se na ni zadívala, zdálo se, že se jakžtakž probouzí. Měla hnědé oči, naprosto odlišné od sestřiných. Piper měla oči modré jako novorozené děti. „Neřekla ti náhodou, že se ve tvé budoucnosti nalézá pořádně naštvaný nevlastní otec?“

Piper sebou trhla. „Uf. Mám takový pocit, že se hněvu Daniela Q. Bellingera nevyhnu.“ Natáhla krk, aby zjistila, jestli jí už někdo nenese mobil. „Jak se to dozvěděl?“

„Ze zpráv, Pipes. Jak jinak.“

„Aha. No jo.“ Povzdechla si a uhladila si rukama pomačkanou sukni šatů. „Nestalo se nic, s čím by si právníci neporadili, že je to tak? Doufám, že než mi uštědří další ze svých proslavených lekcí, nechá mě osprchovat se a trochu si zdřímnout. Takhle se nemůžu fotit.“

„Nech toho, vypadáš skvěle,“ uklidňovala ji Hannah. Tak soustředěně dokončovala papírování, že jí škubaly koutky. Na patřičném místě se květnatě podepsala. „Vždycky vypadáš skvěle.“

Piper mírně pokrčila rameny.

„Na shledanou, Lino!“ zavolala po cestě ze stanice. Svůj milovaný mobil chovala v náručí jako miminko, užuž do něj chtěla ťukat. Zavedli ji k zadnímu vchodu, jen tam dovolili Hannah zaparkovat. Nařízení, vysvětlili jim.

Jakmile vykročila ze dveří, obklopili ji fotografové. „Piper! Tamhle je!“

Ješitnost v ní zavřeštěla jako ptakoještěr.

Sevřel se jí žaludek, ale bleskem na ně vrhla úsměv, pak hned sklonila hlavu a co nejrychleji klapala na podpatcích k sestřinu džípu, který už na ni čekal.

„Piper Bellingerová!“ křikl jeden paparazzi. „Jaká byla noc za mřížemi?“

„Mrzí vás, že mrháte penězi daňových poplatníků?“

Jehlový podpatek se jí zachytil ve škvíře, málem sebou sekla jak dlouhá tak široká na asfalt, ale zachytla se okraje dveří, které Hannah pohotově otevřela, a rychle vklouzla na sedadlo spolujezdce. Zabouchla dveře, čímž utlumila otázky, které na ni novináři vykřikovali, ale ta poslední, již zaslechla, jí nešla z hlavy a tropila jí v mysli pěkný rámus.

Mrhá penězi daňových poplatníků? Vždyť jen zorganizovala večírek, ne?

No tak dobře, bylo potřeba docela velkého množství policistů, aby ho zarazili, ale tohle je přece Los Angeles. Copak policie nepostává kolem a nečeká, až se něco takového semele?

Tak jo, i jejím vlastním uším to znělo neomaleně, jako slova privilegovaného fracka.

Najednou už tolik nedychtila podívat se na své sociální sítě.

Otřela si zpocené dlaně o šaty. „Neměla jsem v úmyslu někoho obtěžovat nebo mrhat penězi. Až tak dalece jsem o tom neuvažovala,“ zašeptala Piper a natočila se tváří k sestře tak, jak jí to bezpečnostní pás dovoloval. „Je to moc špatné, Hanns?“

Hannah měla zuby zaťaté do spodního rtu, s rukama na volantu se pomalu prodírala lidmi, kteří se horečně snažili ukořistit sestřin snímek. „Není to dobré,“ odpověděla po chvíli mlčení. „Ale hlavu vzhůru, ty přece vyvádíš podobné kaskadérské kousky v jednom kuse, uvědomuješ si to? Právníci vždycky najdou způsob, jak to překroutit ve tvůj prospěch, a zítra zase něco vymyslí. Natáhla ruku, ťukla na dotykový displej a v autě se rozezněla tichá melodie. „Poslouchej. Našla jsem pro tuhle situaci dokonalou písničku.“

Z reproduktorů se ozvaly vážné tóny písně Ženy ve vězení od REO Speedwagon.

Piper spadla hlava na opěrku, až to zadunělo. „Děsná sranda.“ Chvíli ťukala mobilem o koleno, pak narovnala záda a otevřela Instagram.

A tam byla. Fotka, kterou uveřejnila brzo ráno, podle časového označení ve 2.42. Kirby, ta zrádná děvka, ji vyfotila Pipeřiným telefonem. Na snímku seděla Piper na ramenou muže, jehož jméno si nepamatovala – jen matně si vybavovala, že snad hraje na pozici záložníka v Lakers –, svlečená, jen v kalhotkách a s páskou na tvarování poprsí, ale fotka to byla svým způsobem umělecká. Šaty od Valentina ležely v pozadí přehozené přes lehátko. Kolem ní bouchaly petardy jako 4. července a zahalovaly Piper do jisker a kouře. Vypadala jako bohyně vynořující se z elektrizujícího mlžného oparu – a ta fotka už obdržela skoro milion lajků.

Přestože si říkala, že by to neměla dělat, ťukla Piper na zvýrazněnou ikonu, která jí ukáže, kdo přesně fotku olajkoval. Adrian mezi nimi nebyl.

Což bylo dobře. Milion dalších lidí jí lajk dal, tak co?

Jenže ti s ní nestrávili tři týdny.

Pro ně byla jen dvourozměrný obrázek. Pokud by s ní strávili víc než tři týdny, taky by ji přešli a skrolovali dál? Nechali by ji zabřednout do mlhy tisíců dalších dívek stejných jako ona?

„Hele, Piper,“ ozvala se Hannah a vypnula písničku. „To bude v pořádku.“

Piper se zasmála, znělo to ale nuceně, tak hned přestala. „Já vím. Vždycky to dobře dopadne.“ Stiskla rty. „Chceš si poslechnout o soutěži chlapů v mokrých boxerkách?“

Kapitola 3

Jenže jak se ukázalo, nebylo to v pořádku.

Nic nebylo v pořádku.

Ne z pohledu jejich nevlastního otce Daniela Bellingera, Oscarem oceněného filmového režiséra, filantropa a soutěživého jachtaře.

Piper a Hannah se pokusily vkrást se do jejich sídla v Bel-Air zásobovacím vchodem. Nastěhovaly se sem, když byly Piper čtyři a Hannah dva roky, poté co se jejich matka za Daniela provdala, a ani jedna z nich si nepamatovala, že kdysi bydlely jinde. Občas, když Piper šlehl do nosu závan moře, vyslala její paměť signál do mlhy, jenž jí připomněl město na tichomořském pobřeží na Severozápadě, kde se narodila, ale na nic konkrétního si nevzpomněla a ta mlhavá vzpomínka vždy pominula, než ji dokázala polapit.

Takže otčím se zlobí? To dokázala snadno pochopit.

Měl to vepsáno do opálených rysů své slavné tváře, dával to najevo tím, jak zklamaně vrtěl nad oběma sestrami hlavou, když seděly vedle sebe na pohovce v pracovně. Za nimi se na policích leskly ceny, na stěnách visely filmové plakáty, telefon na psacím stole ve tvaru L se rozsvítil každé dvě vteřiny, přestože u něho po dobu nadcházejícího kázání vypnul zvonění. Matka šla cvičit pilates. To Piper zneklidňovalo nejvíc. Maureen měla na svého manžela blahodárný vliv, ovšem teď měl ke klidu hodně daleko.

„Takže, Danieli?“ riskla to oslnivě Piper a zastrčila si za ucho zplihlý pramen. „Hannah za nic z toho nemůže. Co kdyby šla do postele?“

„Zůstane tady.“ Otčím připíchl Hannah přísným pohledem na místo. „Mělas zakázáno zaplatit za ni kauci, přesto jsi to udělala.“

Piper se v údivu otočila k sestře: „Cože?“

„Co jsem měla dělat?“ Hannah si sundala kšiltovku a zmáčkla ji mezi koleny. „Nechat tě tam, Pipes?“

„Jo,“ řekla Piper pomalu. S rostoucí hrůzou se zadívala na nevlastního otce. „Cos chtěl, aby udělala? Nechala mě tam?“

Daniel si v rozrušení prohrábl prsty vlasy. „Myslel jsem si, žes už dávno dostala lekci, Piper. Nebo spíš lekce, v množném čísle. Pendlovala jsi mezi všemi zatracenými večírky odsud až po údolí San Fernando, ale nestálas mě přitom peníze ani jsem kvůli tobě nevypadal jako podělanej idiot.“

„Ouvej.“ Piper se zabořila do polštářů na pohovce. „Nemusíš být sprostý.“

„To máš pravdu…“ Daniel vydal popuzený zvuk a dotkl se kořene nosu. „Je ti osmadvacet let, Piper, a v životě jsi ještě nic nedokázala. Nic. Mělas spoustu příležitostí, dostala jsi všechno, co se ti uráčilo, a jediné, cos s tím vším vybudovala, je… je digitální existence. A ta nic neznamená.“

Jestli je to pravda, tak ani já nic neznamenám.

Piper popadla polštář a položila si ho na rozbouřené břicho. Vděčně se podívala na Hannah, která natáhla ruku a pohladila ji po koleni. „Danieli, je mi to líto. Minulou noc jsem prožila těžký rozchod a předváděla jsem se. Už nikdy nic takového neudělám.“

Zdálo se, že se Daniel trochu uklidnil, přešel ke stolu a opřel se o jeho okraj. „Mně nikdo nic nedal. Začínal jsem jako poslíček u společnosti Paramount. Chodil jsem pro sendviče, donášel kávu. Když jsem studoval na filmové škole, vyřizoval jsem pochůzky.“ Piper přikývla, snažila se ze všech sil vypadat, že ji to hluboce zajímá, přestože Daniel vyprávěl tento příběh při každé večeři a charitativní události. „Byl jsem připravený, vyzbrojený znalostmi a plný elánu, jen jsem čekal na příležitost, abych ji mohl popadnout za pačesy“ – zaťal pěst – „a neohlížet se zpět.“

„Tehdy tě požádali, abys s Corbinem Kidderem prošel text,“ odrecitovala Piper zpaměti.

„Ano.“ Otčím naklonil hlavu, na okamžik potěšený, že mu věnuje pozornost. „Protože tomu přihlížel režisér, tak jsem ten text nejen zaníceně odříkával, ale i vylepšil, protože ten scénář byl mdlý. Vnesl jsem do něj víc šťávy.“

„A tak z tebe udělali asistenta scenáristy.“ Hannah si povzdechla, opsala prstem gesto a ukončila tak často opakovaný příběh. „Pro samotného Kubricka.“

Vyfoukl nosem. „To je pravda. Čímž se vracím k tomu, co jsem chtěl původně říct.“ Zahrozil prstem. „Piper, máš příliš pohodlný život. Hannah aspoň získala titul a má zaměstnání, ve kterém slušně vydělává. A když ji požádám o službičku, aby pro mě našla lokace pro natáčení, vykazuje výsledky.“ Hannah shrbila ramena, ale neřekla nic. „Skočila bys vůbec po příležitosti, kdyby ti zaklepala na dveře, Piper? Nemáš žádnou pohnutku, která by tě nutila jít někam jinam. Nebo něco dělat. A proč bys to taky dělala, když ti tu nic nechybí, nemáš žádné ambice, a já ti poskytuju pohodlný život a omlouvám to, že žiješ v růžové bublině a nijak se nevyvíjíš?“

Piper vzhlédla k muži, kterého považovala za svého otce, šokovaná zjištěním, že na ni pohlíží v tak špatném světle. Vyrostla v Bel-Air. Měla spoustu volného času, pořádala party u bazénu a přátelila se se slavnými herci. To byl jediný způsob života, který znala. Žádný z jejích přátel nepracoval. Ty, kteří se obtěžovali studovat na vysoké škole, by spočítala na prstech jedné ruky. Jaký měl diplom smysl? Měli si díky němu vydělávat peníze? Už tak jich měli tuny.

Nepamatovala si, že by ji Daniel nebo matka kdy povzbuzovali, aby se chovala jinak. Žádný podobný rozhovor si nevybavovala. Jestlipak se ostatní lidé s motivací prostě rodí? A když nastane čas, aby si našli svou cestu životem, jednoduše to udělají? To měla celou dobu pro svůj život hledat smysl?

Bylo to zvláštní, ale žádný podnětný citát, který v minulosti zveřejnila ve svých příspěvcích na internetu, na to nedokázal odpovědět.

„Tvou matku velmi miluju,“ pokračoval Daniel, jako by jí četl myšlenky. „Jinak by mě, domnívám se, už dávno přešla trpělivost. Ale, Piper, tentokrát jsi zašla příliš daleko.“

Střelila po něm pohledem a začala se jí třást kolena. Už s ní někdy mluvil tímto odevzdaným tónem? Jestli ano, nepamatovala si to. „Jak to?“ zašeptala.

Hannah vedle ní se ošila, což bylo znamení, že si vážnost okamžiku uvědomuje i ona.

Daniel pokýval hlavou. „Majitel hotelu Mondrian financuje můj příští film.“ Tato novina přistála ve středu pracovny jako granát. „Není z té poslední noci nijak nadšený, abych to vyjádřil dost mírně. Kvůli tobě teď hotel budí dojem, že není dostatečně bezpečný. Udělala jsi z něho terč posměchu. A co hůř, málem jsi ten zatracený hotel podpálila.“ Probodl ji tvrdým pohledem, aby pochopila význam jeho slov. „Pohrozil, že seškrtá rozpočet, Piper. A jde o značnou částku. Bez jeho přispění ten film nenatočíme. Aspoň ne do té doby, než seženeme nového sponzora – a to mi v současné ekonomické situaci může trvat roky.“

„Promiň,“ vydechla Piper a pod tíhou toho, co provedla, se nořila čím dál hlouběji do polštářů. Opravdu zmařila Danielovi obchodní dohodu tím, že jako odvetu zveřejnila na svých stránkách fotku, která ji po rozchodu zviditelní jako vítězku? To byla tak lehkovážná a hloupá?

Měl Adrian pravdu?

„To jsem nevěděla. Já… Neměla jsem tušení, komu ten hotel patří.“

„Ne, samozřejmě že ne. Proč by ses měla starat o to, koho tvoje jednání zasáhne, že, Piper?“

„Tak dobře.“ Hannah se posadila zpříma a svraštila obočí. „Nemusíš na ni být tak tvrdý. Zjevně jí dochází, že udělala chybu.“

Daniela to nevyvedlo z míry. „Správně, udělala chybu, za kterou musí nést následky.“

Piper a Hannah si vyměnily pohled. „Co myslíš tím“ – Piper naznačila prsty uvozovky – „nést následky?“

Jejich otčím si dal načas, obešel psací stůl a otevřel spodní zásuvku, na chvíli zaváhal a pak vytáhl složku z tvrdého papíru. S klidem ji položil na kalendář, který měl rozprostřený na pracovním stole, a měřil si nervózní sestry přimhouřenýma očima. „O vaší minulosti moc nemluvíme. O době, než jsem se s vaší matkou oženil. Přiznávám, že to je hlavně proto, že jsem sobecký a nechci si připomínat, že přede mnou milovala někoho jiného.“

„Ách,“ zareagovala Piper automaticky.

Nevšímal si jí. „Jak víte, váš otec byl rybář. Žil ve Westportu ve státě Washington, v tomtéž městě, ve kterém se narodila vaše matka. Je to svérázné, malebné městečko.“

Při zmínce o svém biologickém otci sebou Piper trhla. Jmenoval se Henry, živil se lovem kraba královského a zemřel jako mladý, pohltily ho ledové hlubiny Beringova moře. Zabloudila očima k oknu, ke světu za ním, a snažila se vzpomenout si na to, co předcházelo tomuto nóbl životu, na který byla zvyklá. Tvářnost krajiny a barvy prvních čtyř let svého života nedokázala polapit, ale vzpomněla si na siluetu otcovy hlavy. Pamatovala si jeho veselý smích, to, jak mu kůže voněla slanou vodou.

Pamatovala si, že se matka smála jako jeho ozvěna, vesele a mile.

Za žádných okolností si ale nedokázala vzpomenout na dobu a místo svého tehdejšího života – velmi se lišily od její současné situace –, zkoušela to mnohokrát. Maureen se jako truchlící vdova přestěhovala do Los Angeles vyzbrojená jen svým půvabem a díky tomu, že byla šikovná švadlena, získala práci v kostymérně Danielova prvního filmu. Kdyby to neudělala, Daniel by se do ní nezamiloval a tenhle život v luxusu by pro ně zůstal jenom pouhým snem. Maureen by žila nějaký jiný, nepředstavitelný život.

„Ve Westportu,“ opakovala Hannah, jako by to slovo ochutnávala na jazyku. „Maminka nám nikdy neřekla, co to bylo za město.“

„Ano, neřekla. Chápu, že to, co se tam stalo, ji bolestně zasáhlo.“ Otřel si nos a znovu poklepal na okraj složky. „Teď už je na tom očividně dobře. Víc než dobře.“ Na okamžik se odmlčel. „Lidé ve Westportu… se během krabí sezony vydávají na moře za každodenní obživou. Ale nelze spoléhat na to, že si pokaždé vydělají dost. Někdy bývá úlovek velmi malý, a nízký výdělek se ještě musí rozdělit mezi mnohočlennou posádku. A proto váš otec vlastnil také malý bar.“

Piper zvedla koutky k úsměvu. Ještě nikdy od nikoho neslyšela o svém vlastním otci tolik informací a podrobností… Cinkaly jako mince vhazované do prázdné pokladničky uvnitř ní, pomalu ji plnily. Měla zájem se o tomto muži, na něhož si pamatovala jen to, že se hlasitě smál, dozvědět co nejvíc.

Hannah si odkašlala a přitiskla se stehnem k sestřinu. „Proč nám to všechno teď vykládáš?“ Žmoulala si ret. „Co je v té složce?“

„Právní dokumenty k tomu baru. V poslední vůli zanechal tu budovu vám, holky.“ Položil složku na stůl a otevřel ji. „Kdysi dávno jsem pro ten dům opatřil správce, aby se z něj nestala ruina, ale popravdě řečeno jsem na něj úplně zapomněl. Až doteď.“

„Propánakrále…“ vydechla Hannah, která očividně předvídala, co z rozhovoru vyleze, zatímco Piper to ještě nepochopila. „Ty ch-chceš…“

Daniel si povzdechl a přerušil tak Hannažinu větu na samém počátku. „Můj investor požaduje, abys nad tím, cos udělala, projevila lítost, Piper. Vypracoval se sám, tak jako já, a snaží se mi pomstít prostřednictvím mé rozmazlené dcery, dítěte z bohaté rodiny.“ Piper sebou cukla, ale otčím to neviděl, protože si pročítal obsah složky. „Za normálních okolností bych každému, kdo by ode mě něco takového požadoval, řekl, aby si trhnul nohou… ale mám neodbytný pocit, že potřebuješ dostat lekci a nějakou dobu se o sebe starat sama.“

„Co tím chceš říct, tím…“ – Piper opět naznačila prsty uvozovky – „starat se?“

„Tím chci říct, že s tímhle pohodlným životem je amen. Tím chci říct, že odjíždíš do Westportu.“

Hannah spadla čelist.

Piper vystřelila kupředu. „Počkat. Cože? Na jak dlouho? Co tam budu dělat?“ V panice se zadívala na Hannah. „Ví o tom máma?“

„Ano,“ ozvala se Maureen ode dveří do pracovny. „Ví.“

Piper si přiložila zápěstí na ústa a zaúpěla.

„Tři měsíce, Pipes. To zvládneš. A doufám, že to uděláš bez zaváhání, když si uvědomíš, že tím, co na tobě ušetřím, nahradím část rozpočtu na svůj film.“ Daniel obešel psací stůl a upustil složku Piper do klína. „Nad barem je malý byt. Zavolal jsem tam předem, abych zajistil, že v něm uklidí. Otvírám ti debetní účet, abys měla něco do začátku, ale pak…“ Zatvářil se velmi potěšeně. „Pak to musíš zvládnout sama.“

Piper si v duchu prošla všechny společenské události a módní přehlídky, které se mají během těch tří měsíců konat. Vyskočila na nohy a vyslala k matce žádostivý pohled. „Mami, opravdu mu dovolíš poslat mě pryč?“ Byla zmatená. „Co tam mám jako dělat? Živit se rybolovem? Vždyť ani nevím, jak si udělat toust.“

„Jsem přesvědčená, že na to přijdeš,“ povzbudila ji Maureen mírně, tvářila se soucitně, ale pevně. „Bude to pro tebe dobré. Uvidíš. Možná dokonce zjistíš i něco sama o sobě.“

„Ne.“ Piper zavrtěla hlavou. Copak minulá noc neodhalila, že je k ničemu, že umí jen chodit na večírky a vypadat sexy? Venku v normálním světě není schopná přežít. Ale zvládla by to, kdyby zůstala ve známém prostředí. Tam venku z ní bude čišet, že je neschopná a nepoužitelná. „Já… Já nikam nejedu.“

„V tom případě za tebe nezaplatím soudní poplatky,“ oznámil Daniel váhavě.

„Celá se třesu,“ zašeptala Piper a zvedla ruku, aby bylo vidět, jak se jí chvěje. „Podívej se na mě.“

Hannah ji objala. „Jedu s ní.“

To Daniela zarazilo. „A co tvoje práce? Zatahal jsem za drátky a přiměl jsem Sergeje, aby ti sehnal tvou vysněnou práci u produkční společnosti.“

Při zmínce o Sergejovi, do kterého byla Hannah dlouhodobě zamilovaná, Piper ucítila, že její sestra na vteřinu zaváhala. Poslední rok se nejmladší Bellingerová soužila láskou k zádumčivému a namyšlenému zbohatlíkovi z Hollywoodu, jehož debut Ničí dítě získal na filmovém festivalu v Cannes Zlatou palmu. Z jejího pokoje neustále zněly tklivé písně, což svědčilo o hlubokém poblouznění.

Když Hannah projevila sestře soucit, Piper se sevřelo hrdlo, ale v žádném případě nemohla dovolit, aby byla kvůli jejím hříchům potrestaná vyhnanstvím do Westportu i osoba jí nejmilejší. Ani Piper sama se ještě s odjezdem nesmířila. „Daniel změní názor,“ zašeptala směrem k Hannah koutkem úst. „Dobře to dopadne.“

„Nezměním!“ vybuchl Daniel, vypadal dotčeně. „Odjíždíš koncem července.“

Piper si to v duchu spočítala. „To je ale už za pár týdnů!“

„Poradil bych ti, abys ten čas věnovala řešení svých záležitostí, ale ty žádné nemáš.“

V tu chvíli se do hovoru vložila Maureen. „Myslím, že to už stačí, Danieli.“ S tváří plnou výčitek vyvedla šokované sestry z místnosti. „Tak pojďte. Pustíme se do toho.“

Tři Bellingerovy vyšly po schodišti spolu, vystoupaly to druhého poschodí, kde se na opačných stranách chodby pokryté koberci nacházely ložnice Hannah a Piper. Zašly do Pipeřina pokoje a usadily ji na kraj postele, pak ustoupily, aby si ji prohlédly jako studentky medicíny, když je požádají, aby stanovily diagnózu.

S rukama na kolenou se Hannah pozorně zadívala sestře do obličeje. „Jak je ti, Piper?“

„Fakt ho nepřemluvíš, aby změnil názor, mami?“ prosila Piper.

Maureen zavrtěla hlavou. „Promiň, zlatíčko.“ Matka se posadila vedle ní na postel a vzala ji za zemdlelou ruku. Dlouho mlčela, zjevně se k něčemu připravovala. „Myslím, že jedním z důvodů, proč jsem se tvrději nepostavila proti tomu, aby tě Daniel poslal do Westportu, je… No, stydím se, že jsem si hodně věcí o vašem pravém otci nechala pro sebe. Dlouho jsem se z jeho ztráty nedokázala vzpamatovat. Byla jsem hodně zraněná. A tak jsem uzavřela vzpomínky uvnitř sebe a postupně jsem ho vytlačila z paměti. To ode mě nebylo správné.“ Sklopila oči. „Jet do Westportu… znamená setkat se s otcem, Piper. Je tam pořád přítomný. V tom městě žije víc minulosti, než si dokážete představit. Proto jsem tam nemohla zůstat, když zemřel. Byl tam všude kolem mě… Byla jsem moc rozčílená z toho, jak moc je to nespravedlivé. Z toho stavu mě dokonce nedokázali dostat ani rodiče.“

„Jak dlouho zůstali ve Westportu, poté cos odešla?“ zeptala se Hannah. Poukazovala na prarodiče, kteří je příležitostně navštěvovali, ale jak děvčata rostla, jejich návštěvy řídly. Když Daniel oficiálně Piper a Hannah adoptoval, prarodičům se to nelíbilo a kontakt mezi nimi a Maureen postupně slábl, přestože si volali o svátcích a na narozeniny.

„Dlouho ne. Brzo potom si koupili ranč v Utahu. Daleko od vody.“ Maureen sklopila zrak ke svým rukám. „Myslím, že to město pro všechny ztratilo své kouzlo.“

Piper matčiným důvodům rozuměla. Chápala její pocit viny. Ale ona sama byla vytržená z kořenů a celý svůj život prožila daleko od svého rodiště kvůli muži, kterého si nepamatovala. Uběhlo čtyřiadvacet let a o Henrym Crossovi neslyšela ani slovo. Maureen nemůže očekávat, že se teď její dcera chopí příležitosti, protože matka došla k názoru, že nastal čas svou vinu napravit.

„To není fér,“ zasténala Piper a padla zády na postel, čímž zmuchlala krémové povlečení od firmy Millesimo. Hannah se rozvalila vedle ní a jednu ruku přehodila sestře přes břicho.

„Je to jen na tři měsíce,“ uklidňovala ji Maureen. Vstala, že odejde. Ale než vyšla z místnosti, otočila se a opřela se rukou o zárubeň. „Dám ti jednu radu, Piper. Muži ve Westportu… nejsou jako ti, na které jsi zvyklá. Nejsou uhlazení a jsou přímí. Schopní způsobem, jakým muži, které znáš, nejsou.“ Zahleděla se do dálky. „Mají nebezpečnou práci a nezajímá je, jestli tě to děsí, pokaždé se na moře vrátí. Vždycky mu dají přednost před ženou. A radši by zemřeli při práci, kterou milují, než aby zůstali v bezpečí domova.“

Maureen mluvila s takovou vážností, až se Piper přitiskla na postel. „Proč mi to říkáš?“

Matka zvedla útlá ramena. „Nebezpečí v životě muže někdy žena vnímá jako vzrušující. Do té doby, než to překročí jistou mez. Pak je to riziko zdrcující. To si pamatuj, kdyby ses… s někým zapletla.“

Zdálo se, že Maureen chce dodat ještě něco, ale nakonec dvakrát poklepala na zárubeň a odešla. Obě sestry za ní zůstaly zírat.

Piper popadla polštář a podala ho Hannah. „Zadus mě tím polštářem. Prosím. Bude to humánní čin.“

„Pojedu do Westportu s tebou.“

„Ne. Co tvá práce? A Sergej?“ vydechla Piper. „Prožíváš tu spoustu hezkého, Hanns. Já už to nějak zvládnu.“ Zahleděla se na sestru a s předstíranou vážností se zeptala: „Ve Westportu jsou určitě taky bohatí taťkové, co dávají hezké dárečky mladým kočičkám, nebo snad ne?

„V tom případě jedu na sto procent s tebou,“ rozhodla se Hannah.

Kapitola 4

Brendan Taggart spatřil ty ženské jako první ze všech obyvatel Westportu. Slyšel, jak se uobrubníku zabouchly dveře auta, apomalu se otočil na sudu, který vNo Name, putyce beze jména, sloužil jako sedátko. Zvedl lahev piva jen na půl cesty kústům, přestal vnímat halas ahudbu rozléhající se vbaru.

Špinavým oknem Brendan sledoval ty dvě ženy vystupovat ztaxíku arovnou je odepsal jako bezradné turistky, které mají očividně špatnou adresu.

Ale jen do té doby, než začaly zkufru auta vytahovat zavazadla. Bylo jich přesně sedm. Zabručel aupil piva.

Nacházely se na hony daleko od vyšlapané stezky. Do vzdálenosti několika bloků se tady nenalézal žádný hotel. Nejenže si spletly adresu, ale byly oblečené, jako by se chystaly strávit večer na pláži během pozdního léta, ale vdešti bez deštníku. Tím, kde je taxikář vysadil, byly zjevně zmatené.

Jeho pozornost zaujala zvláště ta vletním kloboučku směkkou krempou, hlavně proto, že vypadala děsně směšně, na předloktí jí visela kabelka ve tvaru rtěnky aochablá zápěstí měla zvednutá kramenům, jako by se bála čehokoli dotknout. Zaklonila hlavu, zahleděla se nahoru na budovu azasmála se. Aten smích se změnil vcosi jako zavzlykání, jenže kvůli hudbě acinkání sklenic ten zvuk pořádně neslyšel.

Jakmile si Brendan všiml, že déšť smáčí Letnímu kloboučku šaty tak, že jí prosvítají bradavky, rychle se zadíval jinam avěnoval se zase své předešlé činnosti. To jest předstírání, že ho zajímá Randyho vyprávění otom, jak spadl přes palubu, přestože tu historku už slyšel dobře osmdesátkrát.

„Ten den bylo moře příšerně rozbouřené, jako by se vněm voda vařila,“ vykládal Randy hlasem, jako když se drtí kov. „Už jsme ulovili tolik, kolik jsme měli vplánu, ai něco navíc, díky tadyhle kapitánovi.“

Zvedl sklenici se zpěněným mokem Brendanovi na počest.

Muž, který by mohl být Brendanovi dědečkem, se odmlčel avypil půlku svého piva.

„Když mě vytáhli na loď…“ vydechl, „toho kraba už jsme nikde nenašli.

Především proto, že byl ilegální.

Table of Contents

Poděkování

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4