Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ing. Pavla Vrabcová, Ph.D.

Udržitelné podnikání v praxi
Dobrovolné nástroje (nejen) zemědělských a lesnických podniků

Kniha je monografie

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8199. publikaci

Odborní recenzenti:
prof. Ing. Miloš Hitka, PhD., Technická univerzita vo Zvolene
doc. Ing. Václav Kupčák, CSc., Mendelova univerzita v Brně

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Odpovědný redaktor Petr Somogyi
Grafická úprava a sazba Milan Vokál
Formát ePub Milan Vokál
Návrh a zpracování obálky Ondřej Mikulecký
Počet stran 192
První vydání, Praha 2021

Vytiskl Tribun EU s.r.o., Brno

© Grada Publishing, a.s., 2021

Tato monografie vznikla v rámci projektu NAZV č. QK1920391 financovaného Ministerstvem zemědělství s názvem Diverzifikace vlivu biohospodářství na strategické dokumenty lesnicko-dřevařského sektoru jako podklad pro státní správu a návrh strategických cílů do roku 2030.

ISBN 978-80-271-4471-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-4470-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-3303-1 (print)

O autorce

Ing. Pavla Vrabcová, Ph.D. (rozená Kubová) je absolventkou bakalářského studijního oboru Management podniku, magisterského studijního oboru Pojišťovnictví a stejnojmenného doktorského studijního oboru na Ekonomické fakultě Technické univerzity v Liberci, se zaměřením na environmentální pojištění. V roce 2015 úspěšně dokončila Kurz vysokoškolské pedagogiky v rámci celoživotního vzdělávání. Věnuje se široké problematice bioekonomiky v kontextu udržitelného rozvoje, v neposlední řadě pak dobrovolným nástrojům systémů řízení pro udržitelné podnikání především v odvětví zemědělství a lesnictví.

Je členkou poradních orgánů různých tuzemských organizací – odborná sekce Rady kvality ČR Společenská odpovědnost a udržitelný rozvoj (poradní orgán Ministerstva průmyslu a obchodu), Odbor ekonomiky, řízení, sociologie a informatiky, Odbor agrárních dějin České akademie zemědělských věd (poradní orgán Ministerstva zemědělství). Je zakládající členkou i tajemnicí Platformy pro bioekonomiku České republiky, České podnikatelské rady pro udržitelný rozvoj, Platformy zainteresovaných stran CSR, Finanční akademie Zlaté koruny a členkou redakčních rad odborných časopisů a programových/organizačních výborů vědeckých konferencí (např. mezinárodní konference Účetnictví a reporting udržitelného rozvoje).

V rámci pedagogické činnosti na Fakultě lesnické a dřevařské České zemědělské univerzity v Praze zabezpečuje či garantuje výuku předmětů Kvalita výroby, Řízení jakosti, Lesnická bioekonomika, Forestry Economy, Forest Enterprise Economics či Environmental Economics, vedla zde i řadu úspěšných bakalářských a diplomových prací. Na svém kontě má šest vysokoškolských učebních textů.

Ing. Pavla Vrabcová, Ph.D. publikovala desítky odborných článků ve světově uznávaných databázích Web of Knowledge, Scopus a dalších týkající se managementu zemědělských a lesnických podniků či multidisciplinárního oboru bioekonomiky, účastnila se minimálně stovky odborných konferencí či seminářů a je řešitelkou vědecko-výzkumných projektů (Národní agentura pro zemědělský výzkum, Technologická agentura pro zemědělský výzkum, smluvní výzkum v rámci výzev Pražský Voucher, interní projekty), u vybraných agentur působí rovněž jako hodnotitelka.

Předmluva

Vážení čtenáři,

publikace, kterou máte před sebou, je zaměřena na aktuální a dynamicky se rozvíjející problematiku udržitelného a společensky odpovědného podnikání v podmínkách produkčních odvětví národního hospodářství – v zemědělství a lesnictví.

Klasická ekonomická teorie 19. století vycházela z pojetí, že podnikání v konkurenčním tržním prostředí je cílevědomá činnost za účelem dosažení zisku. Tento přístup se však může projevit i rozporně (krátkodobá maximalizace zisku nemusí vždy zabezpečovat dlouhodobé trvání podniku), proto se začal prosazovat růst a maximalizace hodnoty podniku (zisk je jak prostředkem, tak i výsledkem růstu podniku). V dalším společenském vývoji začaly do soustavy podnikových cílů pronikat aspekty sociální a ekologické, syntézou pak vznikla představa globálního cíle podnikání: dosahování přiměřeného zisku v dlouhodobém rozvoji podniku při respektování společenských a ekologických požadavků a determinací. V poslední době to jsou principy s akcentem na trvale udržitelný rozvoj – se systémovou integrací a zdůrazněním společensky odpovědného podnikání.

Evropská komise ho v tzv. Zelené knize z roku 2001 definuje: „Společenská odpovědnost firem dobrovolně integruje sociální a ekologické ohledy do podnikatelských činností firmy, a to ve spolupráci se zainteresovanými stranami podniku neboli stakeholdery. Odpovědné chování firmy stojí na třech pilířích: ekonomickém, sociálním a environmentálním.“

Oblast udržitelného a společensky odpovědného podnikání se vyvíjí a výzkumná činnost pokrývá širokou škálu metodických přístupů. Internacionalizace těchto přístupů učinila konkurenci mezi podniky v primárním sektoru složitější a dosavadní obchodní modely se snaží nacházet vhodná a nová řešení. Podniky (zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník od roku 2014 definuje podnik jako „obchodní závod“) jsou součástí tržní ekonomiky, musí se tedy řídit jejími pravidly. Jejich ekonomické aktivity jsou ovlivňovány právními normami a do jisté míry i politickými tlaky. Soukromé podnikání je však stěžejním subjektem těchto procesů a realizátorem udržitelnosti a od podnikatelských subjektů se očekává, že se v rámci svých zaměření budou zabývat otázkami, jako jsou hospodářské a sociální nerovnosti, environmentální rizika, omezené dispozice materiálních zdrojů, energetická náročnost, technický a technologický rozvoj apod., což lze na druhé straně považovat za příležitosti. Aby podniky v uvedené problematice uspěly, musí na tyto výzvy reagovat kreativní integrací ekologicky účinných a efektivních inovací – v souladu s ochranou přírodních, sociálních i finančních zdrojů.

Podniky v zemědělství a lesnictví využívají koncepty udržitelnosti v první řadě k uspokojení svých ekonomických, environmentálních a sociálních ambicí. Jejich společenská úloha a odpovědnost je navíc umocněna vztahem k půdě, coby omezenému a nereprodukovatelnému statku, respektive zdroji. Mezi aktuálně nejzávažnější výzvy v zemědělství a lesnictví přitom patří pokles počtu malých a středních podniků, snižující se počet zaměstnanců a stárnoucí pracovní síla, nová rizika a determinace stochastického charakteru, v neposlední řadě pak i nárůst legislativy a administrativy. K uvedeným konceptům patří i otázky uplatnění konvenčních obchodních modelů ke splnění cílů udržitelného rozvoje – při zachování produktivity, efektivnosti a ziskovosti. K řešení výzev udržitelné budoucnosti je zde nutný holistický přístup: reakce na změny životního prostředí jsou nevyhnutelně propojeny s ekonomickými a sociálními aspekty.

Ačkoli se teoretický význam udržitelných obchodních modelů stal široce přijímaným, vzhledem k nedostatku případových studií je pro podniky náročné pochopit, jak inovovat, identifikovat, navrhnout či posoudit příslušné nástroje a vybrat ty nejvhodnější. V souvislosti s těmito otázkami lze považovat předloženou publikaci za významný příspěvek.

Operacionalizace udržitelných obchodních modelů není snadná a vyžaduje změnu paradigmatu maximalizace zisku směrem k sociálním a environmentálním prioritám. Autorka publikace se zde věnuje obchodním a funkčním strategiím v kontextu ekonomického pilíře udržitelného podnikání; kritický přehled zahraniční literatury doplňuje empirickým výzkumem v zemědělských a lesnických podnicích. Zjištění ukazují, že nová perspektiva může těmto podnikům pomoci porozumět i negativním aspektům jejich podnikání. Diskutují se zde způsoby, které směřují ke změně dlouhodobých obchodních norem a koncepcí, jež prosazují současný význam udržitelnosti a odpovědnosti v kontextu uvedených tří pilířů. Jak autorka zdůrazňuje: odvětví zemědělství a lesnictví je nutné vnímat jako zásadní činitele, jejichž ekonomický a společenský význam je třeba posuzovat nejen v kontextu výroby, ale i s ohledem na jejich mimoprodukční a krajinotvorné funkce. V souvislostech s klimatickými změnami se v těchto rámcích zásadně profilují funkce vodohospodářské a vodoochranné.

Povědomí o potřebě ocenit ekosystémy a přírodní kapitál nezbytný pro společnost se řeší již desítky let. Oceňování „neplacených“ přírodních aktiv však dosud není zdaleka v podnikání běžnou praxí. Tomuto významnému problému se autorka věnuje v kontextu environmentálního pilíře, kde uvádí možnosti vyjádření a zahrnutí netržních ekosystémových služeb v environmentálním manažerském účetnictví. Navržení tohoto způsobu lze považovat za zcela nový přístup, který mohou podniky implementovat do svých rozhodovacích procesů a strategických záměrů.

Přínos výzkumu týkajícího se uhlíkové stopy lesního podniku lze spatřovat v řešení specifik lesního hospodářství kombinací přístupů k měření antropogenních vlivů na globální klimatickou změnu, které obvykle zůstávají oddělené. Výsledky empirické studie lze považovat za důležité také proto, že mohou pomoci realizovat kroky ke snižování emisí skleníkových plynů nejen v rámci útvarů případového podniku, ale také napříč celým dodavatelským řetězcem.

Dobrovolné nástroje, které jsou předmětem kritické rešerše a empirických studií, celkově reflektují nejzásadnější výzvy v oblasti zemědělství a lesnictví. V tomto ohledu má publikace pro vědní obor Management nespornou aplikační hodnotu i přínos, neboť prezentuje inovativní poznatky užitečné pro rozvoj teorie a praxe.

V Brně, 21. dubna 2021

doc. Ing. Václav Kupčák, CSc.

Úvod

Primárním tématem udržitelnosti rozvoje je vztah člověka a přírody, respektive lidských sídel a krajiny. Lidstvo čelí klesající kvalitě ekosystémů (Orecchini et al., 2012; Kajikawa et al., 2014; Steffen et al., 2015; Hájek a Kubová, 2016a; Broman a Robèrt, 2017), populačnímu růstu (Shaker, 2015; Kopnina, 2017), chudobě (Kang et al., 2020), globální nerovnosti (Orecchini et al., 2012; Piketty a Saez, 2014; Diffenbaugh a Burke, 2019), změně klimatu (Samarakoon a Gudmestad, 2011), snižování biologické rozmanitosti (Kopnina, 2017; Waldron et al., 2017), narušení důvěry (Broman a Robèrt, 2017), globálně nepřiměřenému ekonomickému růstu (Orecchini et al., 2012). Vzhledem k naléhavým sociálním a environmentálním potřebám lze očekávat, že věda o udržitelnosti bude hrát důležitou roli při získávání odborných znalostí a přispívat k realizaci udržitelné společnosti (Spangenberg, 2011; Kajikawa et al., 2014). Vytvářejí se globální sítě pro výzkum v oblasti udržitelnosti a spolupráci mezi průmyslem a akademickou sférou (Orecchini et al., 2012). V rámci akademické sféry lze uvést široce pojímanou implementaci vzdělávání podporující udržitelný rozvoj (Barth a Michelsen, 2013), která je naprosto nezbytná pro jeho dosažení (Wiek et al., 2012).

Speth (2003) již před necelými dvaceti lety chápal udržitelný rozvoj jako součást poslání mezinárodních, národních, nadnárodních organizací a institucí, měst i městských částí, v neposlední řadě nevládních organizací. Zásadní myšlenkou je začlenit aspekty udržitelného rozvoje do řízení podniku (Ebner a Baumgartner, 2006), o čemž pojednává tato monografie. Od konce 20. století podniky začaly přijímat nová opatření v podobě technologií šetrných k životnímu prostředí (Orecchini et al., 2012; Hájek a Kubová, 2016a; Urbancová a Vrabcová, 2019a).

Existuje celá řada nástrojů zaměřených na dosažení udržitelnosti. Jednu z důležitých skupin těchto nástrojů představují dobrovolné přístupy, a právě ty jsou předmětem této monografie. Přístupy jako environmentální management či společenská odpovědnost firem (Corporate Social Responsibility, CSR) byly zkonstruovány, aby pomohly podnikům řídit aspekty udržitelnosti (Baumgartner a Rauter, 2017). Dále autoři zmiňují integraci aspektů udržitelnosti do nákladového účetnictví nebo integrované systémy řízení QMS (Quality Management System, systém řízení kvality), EMS (Environmental Management System, environmentální manažerský systém) a BOZP (bezpečnost a ochrana zdraví při práci). V rámci těchto systémů existují určité společné prvky jako například doporučené postupy a praktická opatření, výstupní kontrola, zpětná vazba od zákazníka apod.

Předmětem této monografie jsou vybrané dobrovolné nástroje k dosažení udržitelného podnikání s ohledem na aktuální výzvy zemědělských a lesnických podniků v rámci tří pilířů udržitelnosti:

1.Sociální pilíř udržitelného podnikání:

□společenská odpovědnost podniku,

□age management.

2.Ekonomický pilíř udržitelného podnikání:

□strategické dokumenty.

3.Environmentální pilíř udržitelného podnikání:

□environmentální manažerské účetnictví (EMA),

□indikátor uhlíkové stopy.

Odvětví zemědělství a lesnictví je vhodné vnímat jako významného činitele v krajině a posuzovat jeho ekonomický i sociální význam jednak v kontextu produkčních, ale i v rámci mimoprodukčních ekosystémových služeb (Vrabcová et al., 2019a). V této základní charakteristice spočívá specifičnost těchto odvětví a odlišný přístup k udržitelnosti oproti jiným odvětvím.

Výzkum v rámci sociální udržitelnosti je zaměřen na koncept CSR a podporu rozvoje lidských zdrojů s ohledem na aktuální výzvy zemědělských a lesnických podniků (negativní externality produkce, dobré životní podmínky zvířat, hospodaření s vodou, používání pesticidů, bezpečnost potravin a další). Lidé představují klíčový zdroj, který je jedním ze zásadních faktorů úspěchu těchto podniků. Proto je nezbytné se vypořádat s bariérami v oblasti lidských zdrojů, konkrétně čelit problému stárnutí populace spojeného s nutností generační výměny, což potvrzují i více než 15 let staré výzkumy (Banks, 2006).

Někteří autoři (Kolk a van Tulder, 2010; Baumgartner, 2014) považují CSR za klíčový příspěvek společnosti k udržitelnému rozvoji. Iniciativy CSR jsou často úzce spojeny s podněty udržitelnosti podnikání (Ahi a Searcy, 2013), někteří autoři tyto termíny považují za synonyma (van Marrewijk, 2003). Zajímavou aktivitou CSR v kontextu řízení lidských zdrojů podle věku (age management) je projekt CSR Europe Nový pohled na kariéru: jak se vyrovnat s prodloužením aktivního pracovního života s ambicí hledat a podporovat příklady inovací, které podnikům dlouhodobě pomohou s přístupem k zaměstnávání lidí v průběhu jejich životní kariéry. Příležitost ke vzdělávání a rozvoji může být motivačním faktorem (Folwarczná, 2010; Veteška, 2010; Barth a Michelsen, 2013; Klevetová, 2017; Hitka et al., 2018a) všech generací pracovníků, jelikož vzdělávání a rozvoj lidských zdrojů překračuje hranice pouhé odborné způsobilosti. Ve velké míře zahrnuje formování osobnosti zaměstnance, tedy vlastností, které taktéž ovlivňují jeho pracovní chování a vědomí, včetně motivace.

V kontextu ekonomického pilíře se jedná o nástroje založené na znalostech, dovednostech a zvyšování konkurenceschopnosti organizací prostřednictvím kodifikace strategických dokumentů a sdílení jejich klíčového obsahu se zaměstnanci, kteří napomohou dosahování strategických cílů organizace. Z hlediska environmentálního pilíře je výzkum orientován na odvětví lesnictví, konkrétně na případové studie v rámci environmentálního manažerského účetnictví a výpočtu uhlíkové stopy se zřetelem na plnění mezinárodních závazků ČR v oblasti udržitelného rozvoje, což může přispívat i k řešení podstatných globálních problémů. V posledních desetiletích je kladen důraz na včasné a úplné poskytování informací o různých aspektech podnikatelských činností nad rámec těch, které se odrážejí v tradičních metodách finančního a nákladového účetnictví (Burritt, 2005; IFAC, 2005; Schaltegger a Burritt, 2010; Phan et al., 2017). Jedním ze způsobů, jak toho dosáhnout, je použití environmentálního manažerského účetnictví, což je po desetiletí uplatňovaný dobrovolný přístup zaměřený na ekonomické a environmentální přínosy (IFAC, 2005; Burritt a Saka, 2006; Gale, 2006; Hájek a Vrabcová, 2020).

Za jeden z nejzávažnějších environmentálních problémů je považováno globální oteplování, kterému lidstvo v současnosti čelí, a proto jsou aspekty související se životním prostředím důležitým faktorem při ospravedlňování rozhodnutí na úrovni podniku (Samarakoon a Gudmestad, 2011). Strategie v oblasti změny klimatu zahrnují celou řadu nástrojů. Má-li se řešit změna klimatu úspěšně, průmysl bude muset změnit způsoby hospodaření a výrazně snížit emise CO2 (Orecchini et al., 2012). Uhlíková stopa a její měření je jedním ze zajímavých nástrojů pro vzdělávání v oblasti udržitelného rozvoje, případně dobrovolným nástrojem pro ochranu životního prostředí (Janoušková et al., 2017; Ratnasingam et al., 2017).

Jak již bylo uvedeno výše, monografie pojednává o udržitelném podnikání v kontextu tří pilířů udržitelného podnikání (sociálního, ekonomického a environmentálního). S ohledem na aktuální výzvy, jimž čelí podniky v odvětví zemědělství a lesnictví, akcentuje dobrovolné nástroje v oblasti CSR, age managementu (sociální pilíř), kodifikace strategických dokumentů pro zajištění konkurenceschopnosti (ekonomický pilíř), EMA a uhlíkové stopy podniku (environmentální pilíř).

Hlavním cílem této monografie založené na výzkumech je identifikovat a vyhodnotit stěžejní faktory v rámci dobrovolných nástrojů, které směřují k udržitelnému podnikání v kontextu tří pilířů (sociálního, ekonomického, environmentálního) na vzorku zemědělských a lesnických podniků. Se zřetelem na předmět zkoumání a hlavní cíl jsou v návaznosti na třípilířový systém udržitelného podnikání se zaměřením na aktuální výzvy zemědělských a lesnických podniků formulovány následující výzkumné otázky:

1.Sociální pilíř udržitelného podnikání:

□Které faktory jsou rozhodující při zajištění organizační koncepce udržitelného rozvoje a CSR?

□Jaké jsou zásadní faktory managementu v oblasti formování lidských zdrojů, které pomohou zajistit generační výměnu ve vybraných zemědělských a lesnických podnicích?

2.Ekonomický pilíř udržitelného podnikání:

□Které společné faktory jsou rozhodující při nastavení strategických dokumentů vybraných zemědělských a lesnických podniků vzhledem k věcné rozmanitosti udržitelného podnikání?

3.Environmentální pilíř udržitelného podnikání:

□Jaké stěžejní faktory hrají roli při zahrnutí hodnoty netržních služeb lesních ekosystémů do environmentálního manažerského účetnictví za účelem transformace vstupních dat použitelných v ekonomických analýzách zohledňujících netržní aspekt (případové studie)?

□Které faktory životního cyklu vybraných produktů jsou kritické z hlediska zatížení životního prostředí při aplikaci uhlíkové stopy (případová studie)?

Odpovědi na předmětné výzkumné otázky vycházejí z empirického výzkumu a jsou součástí závěrečné části monografie. Metodika uvedená v kapitole 2 a sběr primárních dat týkajících se výše uvedených nástrojů spolu s jejich analýzou jsou navzájem provázány, doplňují se a v jednotlivých kapitolách na sebe odkazují. První kapitola obsahuje aktuální stav řešené problematiky s ohledem na terminologickou nejednoznačnost udržitelnosti, udržitelného rozvoje a udržitelného podnikání. Součástí podkapitol je chronologický přehled definičních variant termínu udržitelného rozvoje od 18. století. Je zcela zřejmé, že se pro podniky udržitelnost stává základním principem, proto jsou v další podkapitole jednak identifikovány vybrané dobrovolné nástroje pro podporu udržitelného podnikání se zaměřením na aktuální problémy zemědělských a lesnických podniků, jednak v ní jsou uvedeny teoretické souvislosti, spojitosti a vzájemný vztah s udržitelným rozvojem a zemědělskou i lesní bioekonomikou. V neposlední řadě je definováno aktuální pojetí v kontextu udržitelnosti.

Vědecký přínos pro rozvoj oboru je uveden v kapitole 3 spolu s přístupy organizací k prosazování koncepce udržitelného rozvoje a společenské odpovědnosti podniků, klíčovými strategickými dokumenty, strategií řízení lidských zdrojů podle věku, případovými studiemi environmentálního manažerského účetnictví a výpočtem uhlíkové stopy jakožto indikátoru udržitelného rozvoje. Následuje diskuze a závěr se shrnutím stěžejních výsledků výzkumu a zodpovězením formulovaných výzkumných otázek.

Monografie je primárně určena studentům vysokých škol zaměřených ekonomicky nebo environmentálně, případně manažerům (nejen) zemědělských a lesnických podniků, kteří se budou chtít inspirovat, jakým způsobem směřovat k udržitelnosti, udržitelnému rozvoji a dlouhodobé prosperitě.

1.Aktuální stav řešené problematiky

Následující podkapitoly poskytují kritický přehled literatury týkající se globálního udržitelného rozvoje jakožto přístupu, který by mohly organizace na různých úrovních řízení implementovat prostřednictvím vhodných dobrovolných nástrojů. Jsou zde identifikovány vybrané oblasti nového multidisciplinárního oboru bioekonomika av neposlední řadě dobrovolné nástroje pro podporu udržitelného podnikání se zaměřením na aktuální problémy zemědělských alesnických podniků.

Vpodkapitole 1.1 je pojednáno ovybraných aktivitách adefiničních variantách souvisejících sglobálním konceptem udržitelného rozvoje. Na tuto část navazuje vymezení nového multidisciplinárního oboru bioekonomika se zaměřením na zemědělství alesnictví vpodkapitole 1.2. Vrámci podkapitoly 1.3 je vysvětleno pojetí udržitelnosti podniku, na kterou navazují vybrané oblasti dobrovolných nástrojů pro podporu udržitelného podnikání se zaměřením na zemědělství alesnictví vrámci tří pilířů udržitelnosti.

1.1Terminologická nejednoznačnost globálního konceptu udržitelného rozvoje

Pojmy „udržitelný rozvoj“, „udržitelnost“ apřídavné jméno „udržitelný“ se užívají srůznými konotacemi (Waas et al., 2011). Již několik desetiletí se Mebratu (1998) aJabareen (2004; 2008) shodují na tom, že nedostatečný komplexní teoretický rámec neumožňuje pochopení složitostí udržitelného rozvoje. Neuwirth (2017) kvůli nevyhovující terminologii navrhuje dokonce jiný název, ato „rozvojová politika“, který je podle jeho názoru více inkluzivní adynamický. Lozano (2008) udržitelnost vnímá jako „cíl“, zatímco udržitelný rozvoj označuje za „proces“ kjeho dosažení. Prug aAssadourian (2003) aSartori et al. (2014) se však shodují, že je kdosažení udržitelnosti vyžadováno udržitelného rozvoje. Lozano (2008) rozděluje definice podle následujících kategorií:

1.perspektiva konvenčních ekonomů,

2.perspektiva degradace mimo životní prostředí,

3.integrační perspektiva zahrnující ekonomické, environmentální asociální aspekty,

4.mezigenerační perspektiva (dlouhodobé účinky dnešních rozhodnutí, zaměření na kontinuitu),

5.celostní perspektiva.

Navzdory uvedeným pěti kategoriím má pojem udržitelný rozvoj především environmentální konotace aintegrační perspektivu, viz například Elkington aRowlands (1999), kteří již před více než dvaceti lety konstatovali, že udržitelný rozvoj zahrnuje úsilí oekonomickou prosperitu, kvalitu životního prostředí asociální spravedlnost (srov. sKubová aHájek, 2018).

Existují snahy vysvětlit řadu definic udržitelného rozvoje graficky, například prostřednictvím Vennova diagramu, přičemž jde ovysvětlení příslušnosti prvků do množiny včetně vztahů mezi množinami. Jak je patrné zobrázku 1.1, Vennův diagram je tvořený uzavřenými křivkami, přičemž body uvnitř představují prvky množiny. Lozano (2008) takové znázornění kritizuje, neboť abstrahuje od dynamických procesů azměn včase, vneposlední řadě přehlíží vzájemnou propojenost uvnitř tří aspektů (ekonomických, sociálních aenvironmentálních) amezi nimi.

Obrázek 1.1 Udržitelnost znázorněná Vennovým diagramem (zdroj: Vrabcová aUrbancová, 2021a)

Je zřejmé, že všechny tři aspekty jsou zcela nezbytné, poněvadž ekonomická udržitelnost poskytuje budoucí příjmy, zdroje astabilní prostředí pro investory, environmentální udržitelnost poskytuje ekosféru, jež podporuje achrání život, aspolečenská, respektive sociální udržitelnost poskytuje funkční společnosti azáruky dodržování lidských práv.

Vtomto smyslu nelze opomenout koncept tzv. triple bottom line (Elkington, 1994; 1998; Norman aMacDonald, 2004; Slaper aHall, 2011), který podporuje hodnocení celkového obchodního výkonu na základě tří důležitých oblastí (zisk, lidé aplaneta) akterý vznikl zfrustrace ztradičních, finančně zaměřených opatření výkonnosti podniku. Elkington (1994) předpokládal, že podniky musí ve svých manažerských plánech spolu sekonomickým kapitálem zohlednit jednak přírodní, jednak sociální kapitál.

První vývojovou fází udržitelného rozvoje bylo vydání publikace Meze růstu (Meadows et al., 1972). Vsouvislosti suváděním pouze vybraných definic je tato publikace často desinterpretována (jakožto predikce katastrofické budoucnosti atd.), poněvadž výroky bývají vytrženy zkontextu. Meze růstu představily výsledky simulace (tzv. Worlds3) exponenciálního ekonomického apopulačního růstu slimitovanými zdroji (Turner, 2008; Ansell aCayzer, 2018), tzn. implementace exponenciálního indexu, který udává, na kolik let vystačí zásoby při konstantní rychlosti růstu spotřeby. Omezení vyvolaná sociálními otázkami, technologický pokrok aschopnost ekosystému přizpůsobit se uhlíkovým stopám jsou faktory, které zamezují mít jednotný plán pro udržitelný rozvoj pro každou zemi či region (Kanter et al., 2016; Olawumi aChan, 2018).

Je proto řešením rozvíjet místní politiky sohledem na globální cíl, viz například Sustainable Development Goals (SDGs), tedy cíle udržitelného rozvoje na 15 let (2015–2030), které byly přijaty vrámci tzv. Agendy 2030. Forma stanovení SDGs má celou řadu kritiků (Holden et al., 2017; Sengupta, 2018; Brussel et al., 2019), kteří se vyjadřují knevhodné formulaci udržitelnosti pomocí ekonomického růstu vzhledem kenvironmentálním limitům Země.

Jak je zřejmé, udržitelný rozvoj je založen na třech pilířích (Klarin, 2018): koncept rozvoje (socioekonomický rozvoj vsouladu senvironmentálními omezeními), koncepce potřeb (alokace zdrojů scílem zvýšení kvality života) akoncept budoucích generací (udržitelné využívání zdrojů vsouladu spotřebami budoucích generací). Klarin (2018) vychází mimo jiné zdefinice publikace, jež byla důležitým mezníkem zaměřeným na rozmanité úvahy týkající se vztahu mezi člověkem aživotním prostředím, zknihy Naše společná budoucnost (Our Common Future) zroku 1987, která je známá také jako „Zpráva Brundtlandové“. Udržitelný rozvoj prošel vprůběhu celé historie zásadními změnami arůznými vývojovými fázemi. Vnásledující tabulce 1.1 jsou uvedeny nejstěžejnější milníky vhistorii definování udržitelného rozvoje apodstatné aktivity související stímto konceptem.

Tabulka 1.1 Přehled vybraných aktivit souvisejících sglobálním konceptem udržitelného rozvoje ajeho východisky od šedesátých let 20. století

Rok, událost/instituce, místo

Poznámka

1969: zveřejnění publikace Man and His Environment

Publikace, na níž pracovalo bezmála 2000 vědců, je zaměřena na činnosti orientované na prevenci globální degradace životního prostředí.

1972: Konference OSN oživotním prostředí člověka, Stockholm, Švédsko

Konference představuje zásadní krok ve vývoji koncepce udržitelnosti audržitelného rozvoje. Jako jeden zpodkladů ke konferenci vznikla studie Meze růstu. Došlo kpřijetí principů Stockholmské deklarace (26).

1973: Mezinárodní svaz ochrany přírody (IUCN), Gland, Švýcarsko

Vroce 1973 definuje IUCN ochranu přírody apřírodních zdrojů jako takový způsob řízení přírodních zdrojů aživých organizmů včetně člověka, který zabezpečí dosažení nejvyšší udržitelné kvality života.

1979: první Světová klimatická konference, Ženeva, Švýcarsko

Konference byla zaměřena na výzkum voblasti monitorování změny klimatu.

1980: IUCN, Program OSN na ochranu životního prostředí (UNEP), Světový fond na ochranu přírody (WWF)

Vznik dokumentu Světová strategie ochrany životního prostředí (WSC). Jedná se oprvní dokument, ve kterém je akceptován pojem udržitelný rozvoj.

1981: Konference OSN onejméně rozvinutých zemích, Paříž, Francie

Výstupem ztéto konference je zpráva spokyny aopatřeními na pomoc zaostalým zemím.

1984: ustavena Světová komise Organizace spojených národů pro životní prostředí arozvoj (WCED)

Od založení WCED se prosazovalo komplexnější pojetí životního prostředí, tedy problematika životního prostředí arozvoje vglobálním měřítku.

1987: WCED

Byla vydána studie Naše společná budoucnost („Zpráva Brundtlandové“). Jedná se oholistickou koncepci, poprvé definovala termín udržitelný rozvoj aspojila jej spožadavkem sociální rovnosti.

1987: Montrealský protokol

Protokol obsahuje výsledky výzkumu týkající se látek, které narušují ozónovou vrstvu.

1990: Centrum pro lidská sídla OSN

Byla formulována zpráva Lidé, sídla, životní prostředí arozvoj, kde byla vymezena základní východiska udržitelného rozvoje sídel.

1992: Konference OSN oživotním prostředí arozvoji (Summit Země), Rio de Janeiro, Brazílie

Vrámci Deklarace oživotním prostředí arozvoji („Charta Země“) bylo schváleno 27 principů udržitelného rozvoje. Byla ustanovena Agenda 21, která představuje podrobný akční plán voblasti ochrany životního prostředí.

1992: přijetí zákona č. 17/1992 Sb., oživotním prostředí, Česká republika

Josef Vavroušek se nejvíce zasadil osoučasnou definici principu trvale udržitelného rozvoje tak, jak je uvedena vustanovení § 6 zákona oživotním prostředí.

1993: ustaven Výbor OSN pro trvale udržitelný rozvoj

Orok později vyšla publikace Evropa 2000+.

1995: Založení Světové podnikatelské rady pro udržitelný rozvoj (WBCSD), Ženeva, Švýcarsko

WBCSD je mezinárodní organizace se sídlem vŽenevě, která sdružuje aktéry zrůzných odvětví podnikání asocioekonomické sféry.

1997: Konference OSN ozměně klimatu, Kjóto, Japonsko

Po intenzivních jednáních byl přijat Kjótský protokol, který nastínil povinnost snížit emise skleníkových plynů pro vybrané země.

1998: zasedání Rady OECD, Paříž, Francie

Udržitelný rozvoj byl prohlášen za prioritu vlád členských zemí. Za stěžejní výsledek konference je považován tříletý projekt, jehož výstupem je souhrnná publikace Trvale udržitelný rozvoj – kritické otázky.

2000: Summit tisíciletí, New York, USA

Summit potvrdil koncepci udržitelného rozvoje vytyčenou vRiu de Janeiro vroce 1992. Byly stanoveny tzv. Rozvojové cíle tisíciletí (MDGs).

2002: Světový summit oudržitelném rozvoji, Johannesburg, Jihoafrická republika

Vznik Johannesburské deklarace oudržitelném rozvoji, která poskytuje ideový rámec anezavazuje státy kopatřením.

2006: Obnovená strategie EU pro udržitelný rozvoj

Kromě identifikace přetrvávajících neudržitelných trendů řeší strategie zlepšení života současné ibudoucí generace prostřednictvím udržitelných komunit při efektivním využívání zdrojů.

2009: Světová konference oklimatu, Ženeva, Švýcarsko

Světová konference oklimatu napomohla dalšímu rozvoji globálního systému pro sledování změny klimatu scílem včasné detekce možných katastrof.

2009: Summit G20, Pittsburgh, USA

Členské státy skupiny G20 uzavřely dohodu oudržitelném hospodářství.

2012: Konference OSN oudržitelném rozvoji Rio +20, Rio de Janeiro, Brazílie

Jedním zvýstupů konference je závěrečný dokument The Future We Want. Začal proces tvorby Agendy 2030.

2012: vznik české pobočky WBCSD – Česká podnikatelská rada pro udržitelný rozvoj (CBCSD)

Česká pobočka CBCSD spolupracuje sřadou národních imezinárodních institucí apodniků.

2015: Akční program OSN zAddis Abeby, Etiopie

Akční program OSN týkající se financování rozvoje, ve kterém se země zavázaly ke spolupráci voblasti technologií ainovací apotvrdily své závazky kposkytování rozvojové pomoci.

2015: Summit OSN, New York, USA

Agendu udržitelného rozvoje schválil summit OSN vNew Yorku vdokumentu Přeměna našeho světa: Agenda pro udržitelný rozvoj 2030, jehož součástí jsou iCíle udržitelného rozvoje (SDGs).

2015: přijetí Pařížské dohody

Pařížskou dohodu přijaly smluvní strany Rámcové úmluvy OSN ozměně klimatu. Dohoda provádí ustanovení Rámcové úmluvy OSN apo roce 2020 nahrazuje Kjótský protokol.

2015: Vize 2050 České republiky zperspektivy CBCSD

Vize si klade za cíl dlouhodobě prosperující společnost, rostoucí kvalitu života, ochranu životního prostředí aspolečenskou kohezi.

2015: Sendajský rámec pro omezování důsledků katastrof 2015–2030

Sendajský rámec poprvé implementoval cíle zaměřené na snižování dopadů nežádoucích událostí aživelních pohrom. Hlavní ambicí přijatého rámce je výrazně snížit počet obětí na životech, poškození klíčové infrastruktury aekonomické ztráty způsobené katastrofami do roku 2030.

2017: Strategický rámec Česká republika 2030

Rámec stanovil dlouhodobé priority vklíčových oblastech. Cílem je zvyšování kvality života vČeské republice.

2018: Nová strategie bioekonomiky pro udržitelnou Evropu

Evropská komise představila akční plán rozvoje udržitelné aoběhové bioekonomiky, která má sloužit společnosti, životnímu prostředí iekonomice Evropy.

Zdroj: Vrabcová aUrbancová (2021a)

Uvedené milníky lze rozdělit do následujících období (Waas et al., 2011): vývojová fáze do konce sedmdesátých let 20. století, 1980–1986 stagnace, 1987–1995 období poklesu. Tento přístup je však nutné sohledem na aktuální vývoj revidovat. Od roku 2000 se konala řada významných událostí, při kterých byly formulovány stěžejní cíle udržitelného rozvoje (Summit OSN vNew Yorku). Agendou 2030 stanovených 17 SDGs se pozvolně navázalo na proces implementace Rozvojových cílů tisíciletí (MDGs), které představovaly osm poměrně ambiciózních rozvojových cílů (Vandemoortele, 2011; Fukuda-Parr et al., 2013). Podle Vandemoortele (2011) byly statistiky zneužívány kvytváření důkazů oúspěchu. Autor používá termín Minding Development Gaps, který implikuje myšlenku, že dokud svět bude zavírat oči před rostoucími nerovnostmi vjednotlivých zemích, nebude možné naplnit rozvojové cíle tisíciletí. Ve Zprávě oplnění Rozvojových cílů tisíciletí 2015 bylo přes celou řadu nedostatků voblasti nerovností aněkterých aspektů environmentu jejich plnění vyhodnoceno jako úspěšné (United Nations, 2015).

Tabulka 1.2 dále sumarizuje chronologický přehled definičních variant charakterizující význam globálního udržitelného rozvoje významných autorů audálostí. Nejčastěji uváděná definice udržitelného rozvoje, která pochází zuvedené publikace, zní (Brundtland et al., 1987, s. 41): „Rozvoj, který zajistí potřeby současných generací, aniž by bylo ohroženo splnění potřeb generací příštích aaniž by se to dělo na úkor jiných národů.“ Jednoduchost tohoto přístupu je však podle některých autorů klamná (Redlift, 2005; Millar et al., 2019; Zhang aZhu, 2020; Hummels aArgyrou, 2021). Redclift (2005) uvádí do souvislostí různé potřeby rozmanitých kultur akulturních specifik, termín vnímá dokonce jako oxymóron (srov. sHummels aArgyrou, 2021). Je zřejmé, že se potřeby včase vyvíjejí, uvedená definice poukazuje na časově neomezený apozitivní vývoj globální civilizace. Odporující aspekt definice (Punkari et al., 2007) se také odráží vtom, že počítá sdlouhodobým pozitivním vývojem pro další generace, nicméně na straně druhé straně uznává, že některé skupiny mohou být negativně zasaženy jistými intervencemi. Uvedená definice nenabízí metodiku či návod, jaké strategie, plány nebo činnosti je třeba uskutečnit (Baumgartner aRauter, 2017).

Parkin et al. (2003) uvádí, že existuje více než 200 definic pojmu udržitelný rozvoj, autoři napříč desetiletími, například Mebratu (1998); Franklin aBlyton (2013); Uitto (2014); Cobbinah et al. (2015); Fischer et al. (2017); Missimer (2017); Zhang aZhu (2020), se shodují na tom, že je terminologie nejasná anejednoznačná, což deklaruje inásledující tabulka 1.2 schronologickým přehledem definičních variant globální udržitelnosti audržitelného rozvoje.

Tabulka 1.2 Chronologický přehled definičních variant termínu udržitelného rozvoje ajeho východisek od 18. století

Rok

Autor/instituce/opatření

Poznámka/Definice

1713

Carlowitz

Hans Carl von Carlowitz použil ve své publikaci termín nachhaltende nutzung (udržitelné používání) vrámci myšlenky udržitelného využívání lesa – mělo by se kácet jen tolik dřeva, kolik by se dalo znovu získat prostřednictvím plánovaných projektů zalesňování (Grober, 1999).

1798

Malthus

Malthus je považován za předchůdce koncepce udržitelného rozvoje aza prvního ekonoma, který předvídal limity růstu způsobené nedostatkem zdrojů (Dorfman, 1989), viz Esej oprincipu populace.

1817

Ricardo

Ricardo nastavil složitější ekonomický model, jehož podstata spočívá vtom, že se ekonomický růst dlouhodobě zhoršuje vdůsledku nedostatku přírodních zdrojů. Uvedl, že fyzická omezenost daného zdroje bude vdlouhém období působit na jeho cenu (Dorfman, 1989).

1978

Organizace amerických států (OAS)

OAS stanovila vrámci svých projektů rozvoje infrastruktury zaměřených na úpravu vodních toků specifické podoblasti (ekonomickou, společenskou adimenzi přírodních zdrojů).

1980

Strategie zachování světa (World Conservation Strategy, WCS)

Mezi hlavní cíle této strategie patří: udržování nejdůležitějších ekologických procesů, dodržování genetické informace všech druhů, udržitelné využití všech společenstev aekosystémů (Talbot, 1980).

1987

Brundtland et al.

Udržitelný rozvoj je takovým rozvojem, který naplňuje potřeby přítomných generací, aniž by ohrozil schopnost naplňovat je igeneracím budoucím.

1988

Tisdell

Udržitelný rozvoj je zachování genetické rozmanitosti audržitelné využívání druhů aekosystémů.

1990

Harwood

Udržitelný rozvoj je neomezený vývojový systém, kde se vývoj zaměřuje na dosažení větších výhod pro člověka aefektivnější využívání zdrojů vrovnováze sprostředím, požadovaný pro všechny lidi aostatní druhy.

1992

Dovers aHandmer

Proces amechanismus kdosažení zamýšleného udržitelného rozvoje nebo proces plánované změny azlepšení.

1992

Zákon č. 17/1992 Sb., oživotním prostředí

Proces, který splňuje stávající potřeby lidské společnosti, aniž by se dotýkal schopnosti budoucích generací uspokojovat dané potřeby.

1994

Elkington

Triple bottom line je rovnováha mezi třemi pilíři: environmentálním, ekonomickým asociálním.

1995

Holdren et al.

Udržitelný rozvoj vyžaduje proces spodmínkou, která může být udržována na neurčito bez postupného snižování hodnotných kvalit uvnitř nebo vně systému, ve kterém tento proces funguje.

1996

Chichilnisky

Rovné příležitosti pro budoucí generace.

1998

Meadows

Udržitelný rozvoj je sociální konstrukce odvozená zdlouhodobého vývoje vysoce komplexního systému – lidské populace aekonomického rozvoje integrovaného do ekosystémů abiochemických procesů Země.

1999

Elkington aRowlands

Udržitelný rozvoj zahrnuje současné úsilí oekonomickou prosperitu, kvalitu životního prostředí asociální spravedlnost.

2002

Dyllick aHockerts

Splnění potřeb přímých anepřímých zúčastněných stran (jako jsou akcionáři, zaměstnanci, klienti, nátlakové skupiny akomunity), aniž by byla ohrožena schopnost uspokojovat potřeby budoucích zúčastněných stran.

2004

Hove

Proces změny, ve kterém jsou využívání zdrojů, směr investic, orientace technologických ainstitucionálních změn prováděny podle budoucnosti sohledem na současné potřeby.

2005

Martin et al.

Kapacita pro pokračování do dlouhodobé budoucnosti.

2006

Young aTilley

Podnikatel vrámci udržitelného podnikání komplexně integruje cíle ekonomického, sociálního aenvironmentálního pilíře do organizace, která je udržitelná ve svém cíli ave formě vytváření bohatství.

2007

Dean aMcMullen

Udržitelný rozvoj je proces objevování, hodnocení avyužívání ekonomických příležitostí, které jsou přítomny při selhání trhu, které snižují udržitelnost, včetně těch, které jsou relevantní pro životní prostředí.

2008

Lozano

Udržitelný rozvoj znamená využívat holistické, kontinuální avzájemně provázané jevy mezi ekonomickými, environmentálními asociálními aspekty. Každé rozhodnutí má důsledky pro všechny aspekty dnes iv budoucnu.

2010

Mitchell aMaxwell

Kompatibilní rozvoj sklimatem.

2011

Axelsson et al.

Kolektivní společenský proces, který zahrnuje více zainteresovaných stran srozdílnou úrovní zájmu amoci.

2014

Griggs et al.

Vývoj, který splňuje potřeby současnosti při zachování systému podpory života na Zemi, na kterém závisí blahobyt současné ibudoucí generace.

2015

Duran et al.

Udržitelný rozvoj chrání životní prostředí, udržitelné prostředí umožňuje udržitelný rozvoj.

2017

Holden et al.

Udržitelný rozvoj představuje omezení lidského chování včetně omezení ekonomické aktivity.

2020

Zhang aZhu

Dosahování vyšších arovnoměrněji rozložených úrovní blahobytu vekologických mezích.

2021

Hummels aArgyrou

Na udržitelný rozvoj lze nejlépe pohlížet jako na rozvoj, který splňuje potřeby současnosti, odpovídá planetárním hranicím aneohrožuje schopnost budoucích generací uspokojovat své vlastní potřeby, aniž by překročil stejné planetární hranice.

Zdroj: Vrabcová aUrbancová (2021a)

Od průlomových úvah Brundtlandové je pojem udržitelný rozvoj používán různými způsoby vždy vzávislosti na tom, zda je formulován vakademickém kontextu, nebo vorganizační, obchodní či environmentální politice. Ve „Zprávě Brundtlandové“ je rozvíjen koncept potřeb, zejména těch základních, kterým by měla být dána nejvyšší priorita (viz SDGs). Stav, kdy lidé nejsou schopni zabezpečit své základní lidské potřeby, pochopitelně nedovoluje řešit ochranu některých složek životního prostředí. Jak je patrné ztabulky 1.2, definice jsou nekonzistentní, Parris aKates (2003) dodávají, že udržitelný rozvoj má širokou přitažlivost amalou specifičnost. Některé definice se dokonce vylučují, sčímž se shoduje například Redclift (2005) auvádí, že se jedná ooxymóron. Kirkby et al. (1995) vyhledali vobdobí 1987–1992 cca sedmdesát různých definic, přičemž jejich značná část byla zaměřena přímo na životní prostředí. Řada vědců poukazuje na rostoucí potřebu jasnější aoperativnější definice apochopení toho, jak stávající definice, koncepty, metody inástroje společně navzájem souvisejí ajak je lze co nejlépe kombinovat, aby podpořily efektivní transfer kudržitelnosti (Marsden et al., 2010; Missimer, 2017).

Zájem ovytváření udržitelné společnosti se budoval mezi politiky, korporacemi (viz například vznik Světové podnikatelské rady pro udržitelný rozvoj vroce 1995, česká pobočka CBCSD vznikla vroce 2012) iširokou veřejností astal se posláním vzdělávacích ivýzkumných programů po celém světě. Jak uvádí Hák et al. (2016), vzhledem kvysokému počtu cílů lze očekávat vysoký počet indikátorů anavrhují se řešení spočívající ve větší sadě indikátorů amalé sadě hlavních indikátorů při splnění kritérií jako srozumitelnost, včasnost, rozsah atd. Komplexnímu hodnocení metodik byl věnován výzkum například Singh et al. (2009); Hiremath et al. (2013); Sharifi aMurayama (2013) aj.

Holistická perspektiva kombinuje integrační amezigenerační kontext udržitelného rozvoje. Vrovině obecných zásad udržitelného rozvoje panuje vcelku shoda. Globální udržitelný rozvoj je vtéto monografii chápán jako hodnotová orientace lidstva asměr vývoje společnosti, kdy jsou uspokojovány základní potřeby všech obyvatel (mezilidská solidarita), možnosti asvobody žijící generace nejdou na úkor svobod generací příštích (mezigenerační solidarita) akdy se prosazuje harmonie mezi lidstvem apřírodou (při respektování hodnoty přírody apráv jiných druhů).

1.2Bioekonomika vkontextu udržitelnosti

Sudržitelným rozvojem je těsně spjatý multidisciplinární obor nazvaný bioekonomika, jenž má poměrně krátký historický vývoj (Bugge et al., 2016) apředstavuje jednu zhlavních cest udržitelného rozvoje. Souvislosti se zajišťováním potravin, vyčerpáním přírodních zdrojů, znečištěním životního prostředí včetně změny klimatu jsou hlavním důvodem vzniku tohoto mnohaoborového přístupu. Předpokládá se, že hospodaření sobnovitelnými přírodními zdroji bude splňovat všechny parametry udržitelného rozvoje tak, aby byl zajištěn dostatečný potenciál dalšího rozvoje. Je žádoucí, aby primární obnovitelné zdroje byly využívány udržitelně.

Podle Lovrić et al. (2020) lze prvopočátky bioekonomiky vysledovat vBílé knize – Růst, konkurenceschopnost azaměstnanost – výzvy acesty vpřed do 21. století zroku 1993, ve které jsou akcentovány investice založené na znalostech avětší roli biotechnologií vinovacích. Dále autoři zmiňují Lisabonskou strategii přijatou vroce 2000, která vyzdvihuje ipožaduje konkurenceschopnou ekonomiku založenou na znalostech aschopnou udržitelného hospodářského růstu při vytváření více pracovních příležitostí. Rok 2005 dal vzniknout novému konceptu znalostní bioekonomiky (EK, 2005; Mustalahti, 2018), jejímiž klíčovými aktéry jsou evropské technologické platformy, kam lze zařadit průmyslová fóra, která vytvářejí krátkodobé adlouhodobé agendy voblasti výzkumu, inovací na vnitrostátní ievropské úrovni. Finsko1 bylo jednou zprvních zemí, které vypracovaly vlastní bioekonomickou strategii vroce 2014 (Mustalahti, 2018), což lze považovat za novou cestu kudržitelné zelené ekonomice spodporou růstu ainovací při zachování přírodních zdrojů. Aprávě ve Finsku bylo aje hlavním poselstvím, že lesní hospodářství je jedním zklíčových přispěvatelů kzajištění základních principů bioekonomiky. Von Braun (2018) zdůrazňuje sdílení nových bioekonomických znalostí bohatých zemí srozvojovými zeměmi apodporu přizpůsobení se místním podmínkám, což je aktuální globální výzvou akolektivní akcí. Vsoučasné době je podle Lovrić et al. (2020) průmysl převládajícím motorem priorit EU voblasti výzkumu ainovací, které jsou dedikovány kapitálově náročným systémům avyšším úrovním globálních hodnotových řetězců.

Tabulka 1.3 Strategie resortu Ministerstva zemědělství svýhledem do roku 2030 – strategické cíle relevantní sbioekonomikou

A.1

Zajištění potravinového zabezpečení při podstatném zlepšení dopadů zemědělství na přírodní zdroje

A.4

Rozvoj využití zemědělské biomasy jako obnovitelného zdroje energie

A.5

Zlepšení vztahů zemědělství kvenkovu

A.8

Zvyšování ochrany půdy vdobě klimatické změny sohledem na udržitelné hospodaření ana komplexní rozvoj atvorbu krajiny

B.1

Zajištění racionální míry potravinového zabezpečení zhlediska dostatečných zpracovatelských kapacit

B.2

B.4

D.1

D.2

E.1

E.2

F.1

G.1

H.2

1.2.1Zemědělská bioekonomika

1.2.2Lesní bioekonomika

1.3Udržitelnost podnikání organizací