Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Veronika Válková

SKOTSKO
Masakr v Glencoe

Ilustrace Petr Kopl

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8466. publikaci
Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Jazyková úprava Štěpánka Poupětová
Návrh obálky a sazba Petr Kopl

První vydání, Praha 2022
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2022
Text © Veronika Válková, 2022
Illustrations © Petr Kopl, 2022

ISBN 978-80-271-4820-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-4819-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-3395-6 (print)

JMENUJU SE BÁRA.

JE MI DVANÁCT, CHODÍM DO ŠESTÉ TŘÍDY A JAKO KAŽDÉ DÍTĚ SE POŘÁD ROZČILUJU S RODIČI. OPRAVDU BY MĚ ZAJÍMALO, PROČ DOSPĚLÁCI MYSLÍ JEN NA SEBE A JSOU PŘESVĚDČENÍ, ŽE PRO JEJICH DÍTĚ JE DOBRÉ ZROVNA TO, CO ONI SI MYSLÍ, ŽE JE DOBRÉ. NĚKDY SI PŘIPADÁM JAKO ŠACHOVÁ FIGURKA. ŠOUPNOU MĚ TAM, KDE MĚ CHTĚJÍ MÍT, A JEŠTĚ ČEKAJÍ, ŽE Z TOHO BUDU NADŠENÁ. NEMŮŽU SE DOČKAT, AŽ VYROSTU A PŘESTANOU SI SE MNOU DĚLAT, CO CHTĚJÍ.

TAK TŘEBA: JSEM JEDINÁČEK. NIKDY MĚ NEBAVILO BÝT JEDINÁČKEM. A KDYŽ JSEM SE NAŠE POKOUŠELA PŘEMLUVIT, ABY MI POŘÍDILI SOUROZENCE, SNAŽILI SE MI NAMLUVIT, ŽE TAKHLE JE TO PRO MĚ LEPŠÍ. KDYBY NÁS BYLO VÍC, NEMOHLA BYCH PRÝ CHODIT NA FRANCOUZŠTINU A GYMNASTIKU A NA PIÁNO A NEMOHLI BYCHOM NA DOVOLENOU DO ŘECKA, PROTOŽE BYCHOM NA TO NEMĚLI PENÍZE. A V DĚTSKÉM POKOJÍČKU BYCHOM SI SKÁKALI PO HLAVĚ. VŮBEC JE NENAPADLO, ŽE BYCH KLIDNĚ OŽELELA FRANCOUZŠTINU NEBO GYMNASTIKU NEBO PIÁNO. KDYBYCH MĚLA SÉGRU, MOHLY BYCHOM CHODIT TŘEBA JEN NA GYMNASTIKU, ALE SPOLU. NEBO ŽE BYCH BYLA RADŠI CELÉ LÉTO SE SÉGROU NA CHALUPĚ U BABI JIZERSKÉ A LÍTALA PO LESE, NEŽ SE S NIMI SAMA ŠKVAŘILA NA PLÁŽI V ŘECKU. A ŽE BYCH SI SE SÉGROU S RADOSTÍ SKÁKALA PO HLAVĚ, V POKOJÍČKU I JINDE. PRAVDA JE, ŽE PRO NĚ JE POHODLNĚJŠÍ MÍT JEN JEDNO DÍTĚ. SLYŠELA JSEM, JAK SE O TOM MAMINKA BAVÍ S TETOU MIRKOU, KTERÁ MÁ DVA KLUKY, MOJE BRATRANCE. A TETA JÍ ŘÍKALA, AŤ SI UVĚDOMÍ, ŽE SICE TEĎ ONI MAJÍ NA STAROSTI JEN JEDNO DÍTĚ, ALE ŽE TO DÍTĚ, TEDY MĚ, TAKY ODSOUDILI K TOMU, ŽE ONO BUDE MÍT JEDNOU NA KRKU DVA NEMOHOUCÍ STAŘÍKY. MAMINKA PAK S TETOU NĚJAKOU DOBU NEMLUVILA. ALE MNĚ PŘIPADÁ, ŽE TETA MÁ PRAVDU. JAK JÁ MÁM JEDNOU ZVLÁDNOUT SAMA SE POSTARAT O NĚ OBA, KDYŽ PRO NĚ DVA JE TEĎ NÁROČNÉ STARAT SE O MĚ JEDNU? NENÍ TO FÉR.

A DRUHÁ VĚC: NAŠI NÁS PŘESTĚHOVALI. DONEDÁVNA JSME BYDLELI V PANELÁKU V PRAZE NA JIŽNÍM MĚSTĚ. PODLE MĚ NÁM TAM NIC NECHYBĚLO. ALE NAŠI PŘIŠLI S TÍM, ŽE BYT JE MALÝ, ŽE JE V PRAZE HROZNÉ ŽIVOTNÍ PROSTŘEDÍ A VŮBEC, A KOUPILI DŮM SE ZAHRADOU KOUSEK OD PRAHY. MAMINCE JE TO JEDNO, ONA PRACUJE JAKO PŘEKLADATELKA, TAKŽE VĚTŠINU PRÁCE VYŘIZUJE PŘES MAILY, TATÍNKOVI TAKY, PROTOŽE TO MÁ DO PRÁCE AUTEM SKORO STEJNĚ RYCHLE, JAKO KDYŽ DŘÍV JEZDIL METREM A TRAMVAJÍ. ALE ODSKÁKALA JSEM TO JÁ, PROTOŽE ODSUD NEMŮŽU DOJÍŽDĚT DO STARÉ ŠKOLY. TAKŽE JSEM PŘIŠLA O VŠECHNY KAMARÁDY A KAMARÁDKY, SE KTERÝMI JSEM PĚT LET CHODILA DO TŘÍDY. O TEREZKU, MOU NEJLEPŠÍ KAMARÁDKU, SE KTEROU JSME VŽDYCKY SEDĚLY V JEDNÉ LAVICI, O MIKULÁŠKA, KTERÉMU JSEM DÁVALA OPISOVAT ÚKOLY Z MATIKY, KATKU, DÁŠU... ALE HLAVNĚ ŽE JSEM NA ČISTÉM VZDUCHU, ŽE? DALŠÍ DOSPĚLÁCKÉ SOBECTVÍ. PŘESTOŽE JE TEN DŮM OPRAVDU VELIKÝ A JE POROSTLÝ ZELENI, O KTERÝCH SI DOSPĚLÁCI MYSLÍ, ŽE JE TO BŘEČŤAN NEBO PSÍ VÍNO, ALE ZELENI SE JEN TAK TVÁŘÍ, A KDYŽ JE NIKDO NEVIDÍ, POBÍHAJÍ PO OMÍTCE A ŠUSTÍ. A MŮJ POKOJÍČEK JE STEJNĚ VELKÝ JAKO NÁŠ STARÝ OBÝVÁK.

JE ALE JEDNA VĚC, KVŮLI KTERÉ JSEM OCHOTNÁ NAŠIM TO PŘESTĚHOVÁNÍ ODPUSTIT A KTERÁ BY SE NIKDY NESTALA, KDYBYCHOM ZŮSTALI VE STARÉM BYTĚ.

VLASTNĚ DVĚ VĚCI.

S DOMEM JSME KOUPILI KOČKU BARČU. JE ČERNÁ S BÍLÝM BŘÍŠKEM, NÁPRSENKOU A TLAPKAMI A CHOVÁ SE JAKO PRAVÁ DÁMA. DĚLÁ SI, CO CHCE, ALE DĚLÁ TO, JAK TATÍNEK ŘÍKÁ, S NOBLESOU. KOČKY JSOU VŠECHNY TAJEMNÉ A BARČA DVOJNÁSOB, A TO JE SUPER. KONEČNĚ MÁM JINÉ ZVÍŘE NEŽ ŽELVU PÍĎU, PROTOŽE V PANELÁKU MI NAŠI NIC CHLUPATÉHO DOVOLIT NECHTĚLI. TO JE TA PRVNÍ PRIMA VĚC.

TA DRUHÁ JE, ŽE JSEM NA PŮDĚ VE STARÉ TRUHLE NAŠLA KOUZELNÝ ATLAS. NA PRVNÍ POHLED VYPADÁ JAKO STARÝ ŠKOLNÍ DĚJEPISNÝ ATLAS, ALE HODNĚ STARÝ, PROTOŽE JE VÁZANÝ V KŮŽI A TA KŮŽE JE UŽ DOST OHMATANÁ. NA PRVNÍ STRANĚ JE NAPSÁNO:

OD KOHO SESTAVENÝ, TO NEJDE PŘEČÍST, PROTOŽE JE TAM KAŇKA. NA DALŠÍCH STRÁNKÁCH JSOU MAPY. VĚTŠINOU JSOU TO MAPY EVROPY, ALE NAŠLA JSEM TAM I MAPY JINÝCH SVĚTADÍLŮ. NEJSOU BAREVNÉ JAKO V NORMÁLNÍCH ATLASECH, ALE ZAŽLOUTLÉ A NAKRESLENÉ VYBLEDLÝM HNĚDÝM INKOUSTEM. TAM, KDE JE LES, JE MÍSTO ZELENÉ BARVY SPOUSTA MALÝCH STROMEČKŮ. MĚSTA NEJSOU VYZNAČENÁ KOLEČKEM, ALE OPRAVDU JE TAM NAMALOVANÉ MALÉ MĚSTEČKO, VĚTŠINOU S HRADBAMI A S BRÁNOU, NEBO JENOM HRAD NEBO VESNIČKA. TAM, KDE MAJÍ BÝT HORY, JSOU NAKRESLENÉ RŮZNĚ VELKÉ KOPEČKY A V MOŘÍCH PLAVOU VELRYBY A RŮZNÉ NESTVŮRY A PLUJÍ PO NICH KORÁBY S PLACHTAMI. NĚKDE JE PRÁZDNÁ PLOCHA A NA NÍ JE NAPSÁNO HIC SUNT LEONES. ZJISTILA JSEM, ŽE TO ZNAMENÁ ZDE JSOU LVI A PSALO SE TO DO MAP NA MÍSTA, KTERÁ JEŠTĚ NEBYLA PROZKOUMANÁ A NIKDO NEVĚDĚL, CO TAM JE. TAKOVÁ UŽ DNESKA ASI NEJSOU, A TO JE ŠKODA.

KDYŽ SÁHNU NA MAPU, PŘENESE MĚ ATLAS DO MINULOSTI.

OPRAVDU.

UŽ SE MI TO STALO NĚKOLIKRÁT.

A MÁM DŮKAZY, PROTOŽE KDYŽ V MINULOSTI NĚCO DOSTANU, VRÁTÍ SE TO SE MNOU K NÁM NA PŮDU. TYHLE SUVENÝRY SI SCHOVÁVÁM DO KRABICE POD POSTELÍ A UŽ TAM MÁM NÁHRDELNÍK OD KARLA IV. A VYŘEZÁVANÝ DRAHOKAM A SANDÁLY Z POMPEJÍ A DALŠÍ VĚCI.

SNAŽILA JSEM SE VYZKOUMAT, JAK ATLAS FUNGUJE. NA NĚCO UŽ JSEM PŘIŠLA. ČÍM DÉLE NECHÁM RUKU NA MAPĚ, TÍM DÉLE JSEM V MINULOSTI. DO MINULOSTI SE DOSTANU VŽDYCKY OBLEČENÁ TAK JAKO LIDÉ, KTEŘÍ TAM ŽIJÍ, ALE JAKMILE SE VRÁTÍM NA PŮDU, MÁM NA SOBĚ ZASE SVOJE ŠATY. A V MINULOSTI TAKÉ VŽDYCKY UMÍM MLUVIT JAZYKEM, KTERÝ SE TAM POUŽÍVÁ.

ZATÍM JSEM NEPŘIŠLA NA TO, JAK SI VYBRAT, KAM DO MINULOSTI SE DOSTAT. VEDU SI PŘEHLEDNOU TABULKU A PÍŠU SI DO NÍ, KTERÁ MAPA MĚ KAM PŘENESLA, ALE JEŠTĚ JSEM Z NÍ NIC NEVYKOUKALA. POŘÁDNĚ MĚ TO ŠTVE. NA DRUHOU STRANU JSEM VŽDYCKY ZVĚDAVÁ, KDE SE OCITNU. JE TO JAKO ROZBALOVAT DÁRKY POD VÁNOČNÍM STROMEČKEM — KDYŽ ČLOVĚK PŘEDEM NEVÍ, CO V NICH JE, JE TO DALEKO VĚTŠÍ ZÁBAVA.

JO A JEŠTĚ JEDNA VĚC.

JÁ SI FAKT MYSLÍM, ŽE SE MNOU BARČA DO TÉ MINULOSTI CESTUJE. AKORÁT ŽE TAM JE VŽDYCKY JAKO ČLOVĚK. A VODÍ MĚ ZPÁTKY DO NAŠICH ČASŮ. STRAŠNĚ MOC CHCI ZJISTIT, KDO TA KOČKA VE SKUTEČNOSTI JE A JAKÉ SE MNOU VLASTNĚ MÁ ÚMYSLY. PROTOŽE ONA BEZPOCHYBY NĚJAKÉ MÁ...

Kapitola 1

Bylo sice pondělí, ale Bára nemohla dospat.

Ne že by chodila do školy s takovým nadšením. To ji přešlo poté, co se přestěhovali. Ale včera se rodiče rozhodli, že jí dovolí, aby se u paní učitelky Zounarové učila soukromě latinsky. A Bára se nemohla dočkat, až jí to půjde oznámit.

Jenže.

Jenže když se probudila, zjistila, že ji škrábe v krku.

Zkusila polknout, a nepomohlo to.

Šla tedy do koupelny, natočila si do kalíšku na zuby hodně teplou, skoro horkou vodu a pokusila se to protivné škrábání spláchnout. Pevně se ovšem svými ostrými a pichlavými drápky zachytilo na Bářiných mandlích a odmítlo se pustit.

Bára se rozhodla, že to nějak vydrží, oblékla se a seběhla dolů na snídani.

„Dobré ráno,“ chtěla popřát mamince, ale ozvalo se jen takové chrchrrrrchr.

„Panebože, Barborko, ty jsi nemocná!“ otočila se od kávovaru maminka a sáhla jí na čelo. „No alou zpátky do postele, vždyť máš teplotu!“

Bára chtěla něco namítnout, ale rozmyslela si to. Jednak ji opravdu bolelo v krku, jednak by bylo podezřelé, kdyby se domáhala odchodu do školy, když je zjevně nemocná.

Převlékla se tedy znovu do pyžama a zalezla do postele. Maminka jí přinesla horké kakao a rohlík s máslem až do postele, přidala k tomu acylpyrin, teploměr, cucavé pastilky proti škrábání v krku a přiložila jí obklad, kterému říkala priznic a který Bára ze srdce nesnášela.

„Tak ukaž,“ sebrala jí teploměr, když se za chvíli vrátila. „Třicet sedm tři. To není tak hrozné. Uvidíme odpoledne. Kdyby se to zhoršilo, tak zítra zajdeme za paní doktorkou. Hezky lež v posteli a drž se v teple. Já se vrátím asi ve dvě.“

Bára osaměla.

Dojedla snídani, začala cucat protiškrábací bonbon a přemýšlela, jak naložit s nečekaným volnem. Hodiny na králíčkově bříšku ukazovaly osm. Právě začíná matika. Hm. Odpoledne by měla mít klavír a fráninu. Schválně jestli maminka nezapomene zavolat, že je Bára nemocná. Občas zapomínala.

Pootevřenými dveřmi se sem protáhla Barča.

Rozkošnicky zívla, nejspíš do téhle chvíle někde vyspávala. Čuchla k Bářiným pantoflím s psími čumáky, otřepala přední tlapku, jako že je to fuj, a obezřetně se kradla k Pídinu výběhu, odkud zaslechla podezřelé štrachání. Bára Píďu vyndala a položila ji na koberec. Želvička zůstala ležet se schovanýma nožičkama i hlavičkou a Barča, uši nastražené jak radary a oči vykulené jak reflektory nákladního auta, se k ní veleopatrně blížila. Kdyby mohla vytáhnout krk jako Saxana ruku, aby si želvu očichala, a přitom se sama nemusela hnout z místa, byla by velmi spokojená. Píďa si jí všimla, a ač se to zdálo zhola nemožné, zatáhla hlavičku ještě hlouběji do krunýře a zakryla si ji předníma nohama. Barča na ten podivný, zajímavě vonící šutr hleděla velmi podezíravě. Plížila se k němu po decimetrech a trvalo skoro celou věčnost, než vzdálenost zhruba dvou metrů překonala.

Bára mezitím umírala smíchy.

Barča si želvu pečlivě prohlédla ze všech stran a pak se jí opatrně dotkla bílou špičkou tlapky. Jen tak lehce do želvy cvrnkla. Želva nic. Barča znovu a Píďa opět nereagovala. A tak si Barča troufla želvě zblízka čuchnout k přední noze.

Kdo ví, co se stalo. Možná Barča moc funěla, možná Píďu polekal dotyk mokrého a studeného čeníšku, ale když se pokusila zatáhnout nožky ještě víc do krunýře, Barču pohyb vyděsil, protože kamení se přece bez ohledu na vůni zásadně nehýbe, a vyletěla asi metr a půl kolmo vzhůru, jako kdyby ji někdo vytáhl škubnutím za provázek, a po zpětném dopadu na koberec se dvěma skoky ocitla v bezpečí na Bářině posteli.

Bára se řehtala, až se za břicho popadala, ale bez hlesu, protože ji škrábalo v tom krku. Radši Píďu uklidila a přinesla jí z ledničky salát.

Když se vrátila nahoru, Barča seděla přede dveřmi na půdu a snažila se je odhrábnout. Což nemělo znamenat, že by si snad Barča myslela, že se takhle dveře otevírají. To byl pokyn člověčímu služebnictvu, že si Její Kočičenstvo přeje jít na půdu, a ať sebou to služebnictvo kouká hnout.

Bára hodila Pídě salát do ohrádky a šla otevřít dveře na půdu.

Její Kočičenstvo ladně vyběhlo po dvanácti schodech, nahoře se zastavilo, otočilo se po své dveřnici a překvapeně řeklo:

„Ňa?“

„Jsem v pyžamu,“ ohradila se Bára chraplavě.

„Ňrrr-ňa?“ nechápalo Její Kočičenstvo, čemu by to jako mělo vadit.

„A jsem nemocná.“

Barča otřepala zadní tlapku, což byl výraz nejvyššího pohrdání. Jako by tím chtěla říct, že kdo se vymlouvá na škrábání v krku, aby se vykroutil z dalšího dobrodružství v minulosti, je hlávka zvadlého salátu. Pak se odebrala kamsi na půdu.

Bára se mračila.

Využít toho, že nemusí do školy, a podívat se někam do minulosti, to byla lákavá vyhlídka. Jenže s tím krkabolem…

Nakonec vzdychla a vydala se nahoru, že si to rozmyslí až u atlasu.

Barča seděla na židli pod vikýřem a pečlivě si myla tu tlapku, kterou předtím sahala na želvu. Za vikýřem poletovaly první vločky.

Nojo, vždyť on už je dneska prosinec! uvědomila si Bára. V pátek bude chodit Mikuláš…

Otevřela truhlu a zamyšleně hleděla na atlas.

Když jsem se před výpravou do roku 1918 schválně trochu řízla do ruky, abych zjistila, jestli mi to zůstane i v minulosti, tak nezůstalo. Na ruce jsem žádné říznutí neměla. Čili by mě mělo pustit i to bolení v krku, usoudila a odhodlaně vytáhla atlas z truhly.

Dneska to nechám opravdu na libovůli atlasu, rozhodla se. Stejně zatím žádné teorie neplatí. Jen jednou, když jsem si moc přála dostat se za někým, kdo mě má opravdu rád, jsem se znovu setkala s vikingem Illugim. Ale tomu jsem slíbila, že se vrátím, až mi bude šestnáct, a to mi tedy ještě fakt není. Dneska se mi navíc vůbec nechce lámat si s něčím hlavu.

Postavila atlas hřbetem na podlahu a přidržovala desky z obou stran dlaněmi, aby stál. Pak je dala obě naráz pryč a atlas se s bouchnutím rozevřel.

Barča nespokojeně vzhlédla od mytí.

Bára zavřela oči a položila dlaň na mapu.

Kapitola 2

Severák, který se do Báry opřel, byl tak silný, že okamžitě ztratila rovnováhu askončila vhluboké závěji čerstvého sněhu. Severák ho totiž po krajině schutí rozhazoval plnými… no, spíš nůšemi než hrstmi. Ostré krupky zmrzlého sněhu hnané prudkým vichrem Báru bodaly do obličeje, když zvedla hlavu, aby se rozhlédla, kde to skončila.

Kolkolem neviděla nic než sníh. Buď ležící na zemi, nebo vodorovně svištící vzduchem.

Můj ty smutku azármutku, povzdechla si slovy babi jizerské. Já jsem snad zase někde umamutů.

Jenže kdyby byla umamutů, byla by oblečená jinak.

Vté závěji se totiž válela vdlouhém plášti podšitém hebkou kožešinou, která lemovala ikapuci. Ruce jí vězely vněčem, čemu babi jizerská říkávala štuclík. Bára si dlouho myslela, že štuclík je malý huňatý pes, něco mezi pudlíkem ašpicem. Takové to zvíře, ukterého nejde rozeznat, kde má hlavu akde zadek, takže když mu nabízíte šunčičku, nejste si úplně jistí, kam ji strkáte.

Štuclíky se vdobě ledové nenosily, to už měla Bára ověřeno. Také se nenosily dlouhé pláště skapucí auž vůbec se nenosily šaty zteplých tmavomodrých vlněných látek. Vlastně – nenosily se šaty zžádných látek, jen zkůží akožešin.

Bára polkla, aby zjistila, jestli ji pořád ještě škrábe vkrku.

Neškrábalo.

Nicméně ztéhle vánice ji bezpochyby škrábat začne.

Vyhrabala se ze sněhu. Vichr se jí okamžitě pokusil urvat plášť, který zafungoval jako plachta, aBára se poroučela do závěje podruhé. Tentokrát se zní hrabala uvážlivěji aplášť si držela co nejvíc utěla. Musela přitom pochopitelně jednu ruku ze štuclíku vytáhnout adruhou jím prostrčit úplně skrz, takže ho měla vlastně navlečený na předloktí, protože plášť bylo zapotřebí držet oběma rukama, aještě se pokoušet nadzvedávat si sukni, aby si do ní nešlapala. Což bylo téměř nad její síly, jelikož pod sukní měla blíže nezjistitelné množství spodniček, aať se je snažila pobrat sebevíc, vždycky zbyla alespoň jedna, do které se mohla zamotat. Závějemi se tedy spíš kutálela než prodírala, sníh ji studil občas ažna zadku, mrznul jí nos aprsty vzáhy promáčených kožených rukavicích nepříjemně křehly.

Navíc vůbec nevěděla, kam jde, přes tu svištivou bílou mlhu neviděla dál než na pár kroků.

Ke své neskonalé blaženosti po nějaké době, kdy měla pocit, že se pomalu, leč jistě mění ve sněhuláka, narazila na převis, pod kterým se mohla před ledovým větrem trochu schovat. Když si vyklepávala sníh zoblečení, sklouzl jí zruky štuclík azněj do sněhu vypadl nějaký do malého obdélníčku poskládaný list. Severák se pokusil vnutit pod převis aodnést ho, ale Bára po papíru bez váhání skočila azalehla ho, než se ztratil vbílé tmě okolo. Takže mohla svyklepáváním sněhu začít znova.

Stulila se do nejchráněnějšího koutu pod převisem apokusila se list rozložit. Vmokrých, mrznoucích rukavicích to šlo zatraceně špatně, ale nakonec zvítězila.

Byl to dopis psaný úhledným dámským rukopisem.

Má nejdražší sestřenko, četla,

předem mého dopisu přijměte mé co nejsrdečnější pozdravy. Vzpomínáme tu na Vás vInverness každý den. Vaše návštěva byla tak rozkošným vytržením zjinak nudného ajednotvárného života vtomto Bohem zapomenutém kraji! Zvláště nyní, když po sychravém podzimu udeřila tuhá zima, mi tolik chybí veselý apestrý život vAnglii. Ale jest zbytečno reptati – Jeho Veličenstvo potřebovalo služeb mého muže právě zde, atak nezbývá než doufati, že se jako velitel zdejší posádky osvědčí natolik, že záhy dosáhne nějakého významnějšího postavení abudeme se moci přestěhovati zase do civilizace. Modlím se za to kPánu každičký den.

Jsem Vám tolik, tolik vděčná, že jste projevila ochotu naši dceru vzíti ssebou na jih! Arciť že dbáme na její vychování, ale jest už ve věku, kdy jest nezbytno, aby se začala učiti pohybovati se ve společnosti, atoho bychom jí zde vtomto ubohém prostředí dopřáti nemohli. Jak jste sama viděla, rodin, snimiž by se člověk mohl stýkati, aniž by tím utrpělo jeho postavení, jest zde jako šafránu avrstevníci vhodní pro Barbaru khovoru či zábavě téměř žádní. Připadá mi někdy, že ivté nejzapadlejší anglické vísce bych se cítila lépe asvobodněji než mezi všemi těmi neurvalými horaly, které zajímají jen ty jejich ovce achlupaté krávy, po nichž ipáchnou, apřesto se nosí pyšně, jako by byli anglickému šlechtici nikoliv rovni, ale snad ho ivurozenosti převyšovali.

Vypravujeme dcerku hned po vánočních svátcích, aby Vás, jak jste byla dohodla smým drahým chotěm, před půlí ledna zastihla vInveraray. Doufám, že Vánoce strávené se sirem Colinem ajeho rodinou byly tak příjemné, jak jste si přála. Připadlo nám bezpečnější poslati ji přes pevnost August apevnost William, můj drahý se osobně zná sveliteli posádek vobou těch městech, takže víme, že dohlédnou, aby cestovala vbezpečí, ataké nám dají zprávy, že vpořádku tam aonam dorazila. Bylo by arciť lépe, mohla-li by cestovati až zjara, ale to se nedá nic dělat, urozená dívka musí nejen uměti se chovati ve společnosti, ale ikdejakému protivenství dokázati se postaviti. Budu však nesmírně vděčná, drahá sestřenko, mohu-li Vás tak nazývat, když jste smým mužem vlastně sestřenice zdruhého kolene, pošlete-li mi zprávu, že Barbara vpořádku dorazila, jakmile to bude jen trošičku možné. Jistě rozumíte, že se ojediné dítě chvěji, byť vím, že to vše jest jí jen ku prospěchu, ajsem Vám skutečně neskonale vděčná za vše, co pro ni chcete udělati. Snad budete míti na její povahu vliv, vzhlíží kVám súctou aobdivem, jaký nikomu jinému neprojevuje, abude Vás tudíž poslušna, jak doufám. Jest to dítě jinak svéhlavé, byť bystré, mohu-li je jako matka takto vychvalovati, apotřebuje jako neobsednutý koník trochu postroji uvyknouti auhuby zkrátka vzíti, aby se její vjádru dobrá povaha mohla lépe projeviti. Snad jí pobyt vEdinburghu aVaše laskavá, avšak pevná ruka vtom pomůžou.

Zasílám též na zvláštním listě přiložený ten recept na nadívané koroptve, které Vám tolik chutnaly, azadělávané ledvinky. Musíte však trvati na tom, aby přes celou noc kuchařka ledvinky vmléce máčela, jinak jest to zcela nechutno aizdraví to může ohroziti.

Upřímně Vaše

lady Caroline, choť lorda Williama Henryho Blackcata

Recept na koroptve aledvinky chyběl, ikdyž Bára štuclík prohledala, jako by se vněm mohl skrývat briliantový náhrdelník.

Lord Blackcat.

Lady Blackcatová.

Ajejich dcera Barbara Blackcatová.

To jí něco připomínalo.

Rychle prohrabala všechny zásuvky vmozku, auž to měla.

Jasně!

To bylo… To bylo těsně předtím, než se dostala khusitům. Když satlasem experimentovala ve snaze zjistit, která mapa kam vede. Tehdy se ocitla na nějakém korábu adůstojník se zlatými knoflíky na uniformě ji galantně dovedl do kajuty, kde našla deník právoplatné obyvatelky onoho pidiprostoru skulatým okénkem. Jmenovala se Barbara Blackcatová, pocházela zBirminghamu apo smrti rodičů se vydala na cestu do Ameriky za strýcem atetou. Deníček si naštěstí vzorně datovala. Den aměsíc si Bára sice nepamatovala, ale rok ano. 1812.

Ten důstojník si tehdy Báru sBarbarou Blackcatovou spletl. Asi vypadaly úplně stejně. Takže… Takže tohle je naprosto jasný pokyn, že se za Barbaru Blackcatovou mám vydávat, usnesla se sama se sebou Bára. Mám dopis místo občanky. Avím, jaký je rok. Super. Teď ještě najít lidi, než zmrznu.

Moment.

Něco nesouhlasilo.

Ta Barbara Blackcatová byla zBirminghamu. Tahle zInverness.

No, třeba je ten Birmingham přístav, odkud vyplouvala, usoudila Bára adál nad tím nedumala.

Pečlivě, co jí mokré rukavice dovolily, dopis zase složila aschovala do štuclíku. Pak se pokusila nějak rozumně jednou rukou podkasat sukni avšechny vrstvy spodniček, druhou rukou si přitáhla ktělu plášť avykročila.

Po pěti krocích se sní utrhl kus sněhu. Bára upadla akutálela se ze stráně dolů křoví nekřoví, závěj nezávěj, anež se dole pod strání zastavila, její proměna ve sněhuláka byla zcela aúplně dokonána.

Ještě se ani nevzpamatovala zkrkolomného pádu, když ji kdosi poněkud neurvale popadl apostavil nebo spíš zapíchl do sněhu nohama napřed, protože sníh byl kyprý ahluboký ačlověk se do něj hned bořil.

Protřela si oči anarovnala kapuci tak, aby vůbec viděla.

Před ní se tyčil mohutný, opravdu mohutný, ramenatý avysoký stařec. Zvrásčitého, do bronzova ošlehaného obličeje toho krom výrazného nosu apronikavých modrých očí moc vidět nebylo, neboť stařec se honosil vskutku impozantním sněhobílým kudrnatým plnovousem. Ivlasy dlouhé až na ramena měl bílé akudrnaté. Rozměrný kostkovaný baret ozdobený třemi péry, znichž jedno se ve větru zlomilo, si narazil hluboko do čela, aby oněj nepřišel, aoblečený byl – no, on vlastně oblečený nebyl. Zachumlal se do červené kostkované deky, kterou si přehodil ipřes hlavu jako kapuci. Měl ji sice přepásanou odřeným koženým opaskem, na němž se houpal úctyhodný meč stěžkým, ozdobně prolamovaným košem chránícím jílec, ovšem oblečením by to Bára nenazvala.

Něco na ni do větru zakřičel, ale nerozuměla mu ani slovo. Ne že by ho nebylo slyšet. Nerozuměla řeči, kterou na ni mluvil.

„Ptám se, co tu děláš, děvče!“ přeložil sám sebe bělovlasý obr do srozumitelného jazyka.

„Ztratila jsem se,“ odpověděla Bára.

„Tady?“ nechápal stařec.

„No… na cestě do Inveraray,“ použila informaci zdopisu Bára.

„Do Inveraray?“

„Ano. Cestuju zInverness přes pevnost William apevnost August do Inveraray k… tetičce.“

„Tos hodně sešla zcesty.“

„Aporadíte mi kudy?“

„Vtomhle počasí nikam nepůjdeš. Do večera bys zmrzla. Počkáš unás, než se to uklidní. Jdi za mnou, prošlapu ti cestu.“

Stařec vdece na víc nečekal avykročil. Bára se bez váhání vydala za ním, ikdyž scizími pány se nikam chodit nemá, jenže teď měla na vybranou buď jít scizím pánem, nebo se změnit vrampouch, avybrat si druhou možnost jí připadalo poněkud pošetilé. Musela přiznat, že vjeho stopách achráněné jeho zády před vichrem ženoucím drobounké sněhové jehličky se jí jde mnohem lépe.

Už byla skoro tma, takže, pokud podle dopisu je po Vánocích, asi čtyři odpoledne, když se dostali kvesničce.

Bára byla štěstím bez sebe, protože opravdu mlela zposledního. Nešli dlouho, možná dvě hodiny, ale ten muž, ač už notně pokročilého věku, měl energie za čtyři aBára mu skoro nestačila, chvílemi na ni musel čekat. Do jeho stop nemohla šlapat pořád, protože měl mnohem delší krok než ona, takže se stejně chvílemi brodila závějemi, což jde vsukních opravdu špatně.

Vesničku tvořilo několik nevelkých, zpoloviny sněhem zasypaných stavení se sněhovými peřinami na střechách. Jen tam, kde ze střech – opravdu ze střech, domy neměly komíny – vycházel kouř, byly tmavé skvrny, protože tam sníh tál.

Když se blížili kjednomu většímu domku, zuřivě se uvnitř rozštěkal pes.

„Už mě vítá!“ zahlaholil radostně bělovlasý obr. Načež se otevřely dveře, vyřítilo se znich chlupaté psisko, které na něj začalo skákat, aby mu mohlo olízat obličej, štěkalo, jako by za to mělo dostat první cenu, avůbec se mohlo zbláznit, že je páníček doma. Za ním vyběhl muž zhruba věku Bářina tatínka, také zabalený do deky, ale ne tak pečlivě jako stařec, odkopl psa zcesty abouřlivě se spříchozím přivítal. Bára jim nerozuměla ani slovo, ale tolik zrozesmátých obličejů, medvědích objetí ahlaholivého jásotu pochopila, že mladší muž je štěstím bez sebe, že se stařec vrátil. Hned ho táhl dovnitř do tepla azostatních domků vybíhali lidé amířili tamtéž.

Stařec chytil Báru za loket avlekl ji za sebou do stavení.

Uvnitř bylo opravdu teplo. Světlo obstarávaly jen plameny vohništi uprostřed místnosti.

Stařec shodil deku zramen. Měl pod ní kožený kabátec. Takže asi někde ztratil kalhoty, napadlo Báru. Pak si uvědomila, že ten druhý chlapík kalhoty taky nemá. Možná právě vstal aani se neoblékal, jen se zabalil do té deky aběžel ven… Jenže pak dovnitř vrazili další lidé ataky měli na sobě deky. Ženy pod nimi byly oblečené, ale muži byli většinou jen vhalenách atěch…

No tak to asi nebudou deky, usoudila Bára. Je to kostkované achlapi si ztoho aranžují takové jakoby sukně po kolena. Krom toho obřího dědy, ten ji má skoro až na paty. To nebudou deky. To budou kilty. Avzpomněla si na film oskotském zbojníkovi Robu Royovi, který také chodil oblečený vdece aschovával se vmrtvé krávě. Což byla fuj scéna aRob Roy to naštěstí udělal jen jednou, protože kdyby se do rozpáraného břicha toho dobytčete neschoval, tak by ho chytili apověsili. Maminka tehdy Báru poučovala, že ta deka není kilt, ale že se tomu anglicky říká beltyt plejt, tedy přepásaný pléd. Aže to Skoti nosili dřív než kilty avhorách to používali ijako stan nebo spacák – prostě se do toho zabalili aspali. Když byla maminka na fakultě, měli tam lektora zAberdeenu, což nevyslovoval Ebrdýn, ale Abʼdýn, protože byl Skot. Aten jim prý tvrdil, že když se pléd namočí avyždímá, vlna se nacucá apak je to úplně vindprúf, tedy neprofoukne to. Bára se tehdy maminky ptala, jestli je lepší mít mokré oblečení, které neprofoukne, nebo suché, které profoukne, amaminka řekla, že ona by raději volila suché, které profoukne, protože když si představí kus vlněné látky orozměrech pět krát dva metry nacucaný vodou, tak to že by ona tahat nechtěla, protože to musí být těžké jako mlýnský kámen.

Takže ti chlapi neměli kilty, ale přepásané plédy. Proč se do toho ale oblékaly iženy, když je to mužský oděv, to Bára nechápala.

Stařec se teď vítal spaní svého věku, avítal se sní velmi láskyplně, takže ji Bára odhadla na jeho manželku.

Příchozí ho objímali, plácali ho po zádech avůbec všelijak projevovali nadšení ztoho, že ho vidí, Báře tál sníh na oblečení aprsty na nohou ina rukou ji začaly bolet, jak rozmrzaly.

Náhle stařec utnul hlahol vtom nesrozumitelném jazyce.

„Máme hosta!“ oznámil aBára si uvědomila, že to říká anglicky. „Nesluší se mluvit řečí, které nerozumí.“

Zraky všech se upřely na Báru, zčehož měla pramalou radost.

„Kdo je to?“ zeptal se starého pána muž, který ho prve vyběhl přivítat. Byli si nápadně podobní, jen ten mladší byl tmavovlasý. Oči měli úplně stejné.

„Nevím,“ zasmál se upřímně Bářin zachránce. „Skutálela se mi knohám ze stráně asi dvě nebo tři míle odsud. Prý je na cestě do Inveraray.“

Kdyby to byl komiks, měly by teď všechny postavy vmístnosti nad hlavami namalované otazníky. Atak Báře nezbylo než vyseknout převzorné pukrle, protože to se vroce 1812 určitě sluší, apředstavit se.

„Jmenuji se Barbara Blackcatová, můj tatínek je lord William Henry Blackcat aje vojenským velitelem vInverness. Poslali mne ktetičce do Inveraray.“

Něco ztoho, co řekla, většinu přítomných znechutilo, azačali se mezi sebou polohlasem bavit tou řečí, které Bára nerozuměla. Takže asi skotštinou, pokud to opravdu byli Skoti.

„Je to host,“ zamračil se starý muž, „aje vnouzi. Bez ohledu na to, kdo je její otec, zákon pohostinnosti nám káže přijmout ji pod naši střechu sveškerou péčí. Zůstane prozatím vmém domě. Elspet, půjč jí suché šaty!“

Hm.

„To je dobrá otázka, synku,“ potřásl hlavou Alasdér.