Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jan Kvirenc

Zámky Čech a Moravy

Příběhy paláců, rezidencí a letohrádků

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401

jako svou 8529. publikaci

Odpovědný redaktor Petr Somogyi

Ilustrace Jan Syka

Fotografie autor, sbírka Scheufler, sbírka Pavla Fiedlera

Fotografie na obálce: nahoře zámek Buchlovice, dole zámek Dačice

Grafická úprava a sazba Jakub Náprstek

Počet stran 320

První vydání, Praha 2022

Vytiskla tiskárna PBtisk a. s., Příbram

© Grada Publishing, a. s., 2022

© Jan Kvirenc, 2022

Cover Photo © Depositphotos/Dziurek

ISBN 978-80-271-4908-7 (ePub)

ISBN 978-80-271-4907-0 (pdf)

ISBN 978-80-271-3607-0 (print)

ÚVOD

Ještě dosud v tak vysokém počtu stojící nádherné paláce postavené českými kavalíry…, nákladně a s vkusem zřízené venkovské zámky a parkové zahrady…

Mikuláš Adaukt Voigt

Učenému piaristickému mysliteli z 18. století můžeme s klidem dát za pravdu dodnes – Čechy a Morava jsou posety stovkami zámků i městských paláců. Nyní právě stavím krásný dům, svěřoval se v roce 1753 kníže Kounic. Jsem sám sobě architektem a zahradníkem a tvůrcem všeho toho, co se odehrává před mýma očima, a mám radost, jestliže vidím, že i lidé vkusu mé dílo chválí.

Právě množství lokalit je naším limitem. Podobně jako ve spřízněném svazku o hradech* nebyla kritériem výběru architektura či výtvarné styly, střídání vlastníků nebo míra uchování šlechtických a královských sídel. Měřítkem nám byly „velké dějiny“ Českých zemí. Osudy pětasedmdesáti zámeckých rezidencí a jejich majitelů jsou totiž zároveň příběhem našich dějin. Od vysoké politiky a diplomacie po intimní vztahy, od válek, zločinu a intrik k obětavosti, od slávy po zavržení. A patří do nich stejně tak osobnosti světoznámé i ty pozapomenuté či proslulé objevy a umělecká díla se svými mecenáši.

Dějištěm bude zámek i podzámčí – salóny, reprezentační sály a okolní parky, stejně jako svět služebnictva. Vedle divadla, plesu nebo loveckých revírů navštívíme kuchyni, školu, ale rovněž třeba prezidentskou kancelář. Nebudeme se přitom bát překročit naše hranice, nejdále až do exotického Japonska. Naše putování obsáhne příběh pravěký či středověký, ale kulisou většiny dějů bude novověká historie: staletí renesance, baroka, klasicismu i romantismu a historizujících slohů až k bouřlivým dějinám 20. století, jež silně ovlivnilo nejenom život šlechty, která v moderní době přišla o svá společenská privilegia.

Pocit autenticity při četbě doufáme podpoří hojně zastoupené dobové prameny, nechybí erbovní galerie ani vzácné snímky prvních českých fotografů.

Ať půjde o velké palácové komplexy nebo malá venkovská sídla, stále přitom chceme mít na paměti krédo vyslovené humanistickým právníkem a historikem Janem Kocínem z Kocinétu: Historia tedy, má-li býti mistrem života lidského, tyto tři povahy a vlastnosti do sebe míti musí, totiž jistou a neomylnou pravdu, zřetedlnost a srozumitedlnost a soud rozumný, vtipný.

RYCHLÁ A SNADNÁ ORIENTACE je samozřejmostí; kapitoly jsou řazené abecedně a mají shodnou strukturu – výkladový článek je prokládán úryvky z dobových pramenů a historické literatury. Tři tečky (popřípadě tři tečky v kulaté závorce) vyznačují kratší (respektive delší) vynechávky v originálním textu. Hranaté závorky jsou autorskými vsuvkami: nahrazují a doplňují chybějící či nesrozumitelné části, jsou v nich nezbytné vysvětlivky i opravy. Pramenné citace vložené přímo do hlavního textu jsou odlišeny kurzívou. Jména šlechtických rodů uvádíme v nejběžněji používané variantě, jež se může lišit od oficiálního jména rodiny.

* Kvirenc, Jan: Hrady Čech a Moravy – známé i neznámé příběhy a osudy, Praha: Grada Publishing, 2020.

BEČVÁRY

Generál z písničky

Jenerál Laudon jede skrz vesnici, jenerál Laudon jede skrz ves, jede skrz vesnici, má bílou čepici… Původem lotyšský vojevůdce Ernst Gideon von Laudon (1717–1790) je hrdinou téhle pozdější populární lidové písničky bůhví proč, asi kvůli rýmu. V dobových popěvcích však skutečně vystupoval a jeho památku udržuje i zaklení Himl Laudon! Původně nadávka pruských vojáků z 18. století v oblibě předčila i Teufel hinein – Sper to ďas! Ve stopách generalissima se vydáme nejen na bojiště, ale též do středních Čech.

◉ Jednou z mých nejprvnějších a nejmilejších známostí byl generál Laudon, člověk obzvláštního charakteru: vážný, skromný, zpola jakoby zarmoucený…, jenž málo…, ale přesně a pravdivě hovoří, málo o válce a nic o svých činech, který pozorně naslouchá a který celým svým chováním, svým způsobem oblékání projevuje stejnou laskavou prostotu a spořádanost, jaká vládne i v jeho mluvě. Není velké postavy, ale dobře urostlý, hubený… a má přemýšlivé, hluboko do hlavy vsazené světlemodré oči, nebo také zcela modré…

osvícenský spisovatel Christian Fürchtegott Gellert (1763)

◉ Statečné chování nepřítele a náš srdnatě prováděný útok způsobily ovšem strašlivou krvavou lázeň. [Vtom se] rychle rozšířila zpráva, že polní maršálek Laudon, uctívaný celou armádou, byl smrtelně raněn a odnesen do zákopů. Tato hrozná zpráva otřásla všemi. Snad by způsobila malomyslnost…, kdybychom se nebyli přesvědčili, že Laudon nebyl smrtelně zraněn nepřítelem, nýbrž že ho pouze v zákopech udeřil kůň do stehna, takže nemohl chodit a dal se odnést. – [Laudon to komentoval:] Můj Bože! Koule mi neuškodí a taková mrcha mě donutí k nečinnosti! Dej, ať se uzdravím, než dorazí Abdi Paša se svou pomocí [40 000 nepřátel]!

Jan Jeník z Bratřic o bojích u Bělehradu (1789)

V parku zámku ve vídeňské čtvrti Hadersdorf se nachází mramorový sarkofág v antickém stylu. Na přední straně stojí: Žák Martův na Dněpru, vojevůdce na Moravě, Odře, Bobravě, Nise, Bystřici, veterán na Uně, Dunaji, Sávě. Prostý, plný mravní velikosti, drahý císaři, vojáku, občanu. – A vzadu: Gideonu Ernstu Laudonovi postavila tento pomník jeho manželka, která jej proti své vůli přežila, a jeho dědicové. (Manžela přežila o šestnáct let.)

Datum sňatku s Clarou von Hagen není známé, muselo to být před polovinou 18. století; dva potomci, synové, zemřeli rychle po sobě v letech 1752–1753. Asi to posílilo generálovy povahové rysy: Miloval samotu a nebyl velkým přítelem šprýmů. Vídali jej smát se jen zřídkakdy a většinou jen o samotě. Hovořil málo, ale uvážlivě a jadrně. – Svědomitý, nestranný a všestranně schopný štábní důstojník právě v těch časech překvapivě brzy dosáhl hodnosti podplukovníka.

Zámek Bečváry

Narodil se 13. února 1717 do vojenské rodiny, čímž byl předurčen jeho osud. V budoucnu sám pociťoval jako nevýhodu, že se mu dostalo jen chatrného vzdělání (týkalo se to i jazykových schopností). Rodný statek Tootzen ležel v livonském vévodství, dnešním Lotyšsku. Oblast ovládali Švédové, ale vzápětí sem proniklo bobtnající ruské impérium Petra Velikého. Vojenskou dráhu zahájil v ruských službách jako šestnáctiletý.

„Laudonův pavilon“ v parku u zámku Veltrusy

Když aktuální boje skončily, čerstvý podporučík se podle dobových zvyklostí snažil v mírovém mezidobí prosadit jinde. Ve Švédsku neuspěl, podobně v Prusku, kde ho král Fridrich II. měl odmítnout se slovy: Fyziognomie tohoto člověka je mi protivná; později toho mohl jen litovat.

Existenční nejistota Gideona přivedla na vídeňský dvůr. Kariéru zahájil v roce 1744 v Trenckově dobrovolnické svobodné kompanii (tento dobrodruh nechal své lidi, kam přišel, bezohledně loupit). Pandurská zkušenost byla sice malou kaňkou v jeho životopise, zároveň ale byla tvrdou vojenskou školou, stejně jako následné působení u příhraničních jednotek v Chorvatsku. Laudon zažil také své první (a poslední) zajetí a utrpěl zřejmě jediné válečné zranění, které jej v životě potkalo. Stal se široko daleko nejmladším majorem.

PES ZACHRÁNCE

V červenci 1785 si maršál na svém panství Hadersdorf u Vídně zdříml v oblíbené poustevně na břehu potoka, protékajícího panstvím. Potok se ale kvůli průtržím mračen (v kopcích, kde pramení) náhle rozvodnil a proměnil v dravou horskou říčku. Pes vzbudil pána svým štěkotem i doteky tlapky v pravý čas. Sotva se totiž Laudon vzbudil a oba rychle odešli pryč, povodeň poustevnu smetla a zpustošila celou zahradu. Stejný zachránce zaúčinkoval znovu v lednu 1790, kdy na zámku vypukl požár (žhavý oharek vypadl z kamen a zapálil koš na papír). Laudon přitom spal ve vedlejší ložnici a málem by se udusil kouřem, kdyby ho věrný psík opět na poslední chvíli nevzbudil. Omámený maršál se po zemi dovlekl ke dveřím a přivolal služebnictvo, které oheň rychle uhasilo.

První velkou bitvu (byť ještě nebyl velicím důstojníkem) zažil u Prahy (Štěrboholy) v roce 1757. Výčet úspěchů, které na jeho sarkofágu splynuly se známými řekami, je úctyhodný. Jako vrchní velitel zažil jedinou zásadní porážku v roce 1760 u Lehnice (Střetnutí je ztraceno, ale ne naší vinou); vícekrát však jeho vítězství rozmělnili či přímo promarnili politikové nebo méně schopní a konkurenční vojevůdci. Je to nepříjemná, obtížná věc být závislý na někom, kdo z politických a jiných příčin nechce začít pracovat na něčem rozhodném, psal Laudon maršálu Daunovi.

Hodnosti přibývaly, stejně jako jiné pocty (velkokříž řádu Marie Terezie) a uznání též od protivníků – například od pruského krále Fridricha II.: Pane maršále [to jím ještě nebyl], pojďte, prosím, posaďte se vedle mne; raději Vás vidím po svém boku než proti sobě. Polní maršál Gideon von Laudon se koncem života dočkal výjimečného titulu generalissimus.

Odměnou mu bylo i povýšení do panského stavu (1759). Marie Terezie mu současně darovala malé středočeské panství Bečvárky, k němuž češtinu ovládající Laudon v roce 1763 přikoupil sousední Bečváry se starším panským sídlem. Zůstalo v jeho majetku zhruba třináct let, kdy ho odkoupil erár a Gideon s Clarou ho nahradili novým panstvím u Vídně. (Laudonovi rozhodně netrpěli hmotnou nouzí, ale i tak šlo o nejchudšího rakouského maršála.)

Nový Jičín – místo generalissimovy smrti (dům vpravo od mariánského sloupu)

Během pár let se zámek s nově utvářeným parkem zásadně proměnil. Vyhlášený architekt Jan Josef Wirch zámek obohatil o kapli, ale především o rokokové zahradní průčelí s hlavním sálem a působivým venkovním schodištěm; sochařská výzdoba je spojována s Ignácem Platzerem.

Tradice zachovala vzpomínku na netradičního generálova sluhu Ivana, litevského podkoního, nebo na budovu zvanou Kasárna, kterou měla obývat setnina hraničářských granátníků. Vykonávali tu strážní službu a jejich ranní vojenský budíček byl zároveň signálem pro poddané, aby zahájili práci na panských polích.

Přibývající věk a nemoci Laudona dovedly k rezignaci na některé funkce. Koníčkem zámeckého pána bylo zahradnictví, rád lovil, bavily ho šachy a byl pyšný na svou knihovnu. V Bečvárech nejen odpočíval, vedl různá jednání (na svou stranu se ho marně snažilo získat hned několik zemí). Císař Josef II. ho párkrát vyreklamoval, aby jej coby generální inspektor pěších vojsk a zemský velitel doprovázel na cestách či na vojenských manévrech. Laudon tak byl svědkem situace, známé již od Brna, kde vladař zoral část pole – v Kunštátu v Orlických horách osobně kosil oves. Později spolu navštívili vlastenecké divadlo Bouda v Praze.

Jestliže Rakušáci ztratí Laudona, nemají žádného generála takového významu, aby mohl velet armádě. (Fridrich II.) – Zdánlivé ústraní v Hadersdorfu, kde budoval svou novou rezidenci, bylo stejně jen dočasné. Josefu II. vytrhl trn z paty při tzv. bramborové válce (1778–1779) o bavorské dědictví, při níž bylo protivníkem opět Pruské království. (Původně se tomuto konfliktu v Čechách říkávalo švestkový rachot, ale podle nově zaváděné plodiny, vojáky vykopávané, převážilo bramborové pojmenování.) To už se Laudon honosil titulem polního maršála.

Živio! Ať žije otec Laudon! Ať žije hrdina Laudon! znělo ze všech stran v roce 1788, kdy se mistrovský stratég znovu postavil do čela armády. Josef II. se s podporou Ruska nešťastně zapletl do války proti Osmanské říši. (Císař původně Laudonovy služby odmítl: Již jste dosti vykonal, jste již churav, užívejte raději … odpočinku). Teď se vojskem neslo dokonce Ať žije svatý Laudon! Mistrným kouskem bylo dobytí Bělehradu (1789). Při návratu do Vídně zažil maršál opravdový triumf, nemocný Josef († 1790) mu vyšel sám vstříc: Vítej, bělehradský vítězi!

Nový panovník Leopold II. svěřil Laudonovi péči o celou svou armádu. Inspekční cesta zavedla novopečeného generalissima na Moravu. V Novém Jičíně však třiasedmdesátiletého vojevůdce dostihly vážné zdravotní problémy, některé už letité (dna, žaludeční obtíže). Ach, nemějte mne za takového slabocha a nedělejte ze mne prosťáčka, byla jeho poslední slova, když ho kdosi chtěl povzbudit. Zemřel 14. července 1790.

Epitaf z hadersdorfského náhrobku doplňme „vojenským vysvědčením“ od francouzského generála, s nímž by se asi bez problémů ztotožnila většina těch, kteří Laudona osobně poznali: Laudon je rozumný, přitom však pohyblivý, rozhodný, rychlý, horlivý a podnikavý. Má všechny vlastnosti velkého vojevůdce a může udělat nepatrného knížete velkým vladařem…

„Chrám obránců vlasti a přátel zahradnictví“ (Veltrusy) oslavuje Josefa II. a maršály Laudona a Lacyho

Laudonovo jméno figurovalo hned v několika soudobých písních a popěvcích, často po boku slavných vojevůdců: On v každé bitvě první v řadě stojí, / a bez vší bázně v postrach nepřátelům svoje plány přede, jak Hannibal před punskými stál voji! / Jej nezadrží nepřátelská síla / a v nebezpečí chopí se spásného díla! / (…) Z nadhvězdných výšin hleděl jasný duch / božského Evžena [Savojského] v rakouské říše / a viděl Laudona; Evženův řekl duch: / Buď zdráv, vojvodo, Bůh Tě seslal z výše! / Onť Bohem nadán Laudon nedostižný / a mlčenlivost jeho odkazem; / tak hledí s úctou k němu všecka zem… • Náš statný Laudon Prusům dobré naučení dal, / jim metlou po kantorsku notně vymrskal. / Teď volají: Ó jé! A dávají se v běh, / jim Laudon v patách, metlou pobízí je v spěch. / A chudák Fricek s dlouhým nosem táhne zpět, / když ze sta jeho hrdin mu jich zbylo sotva pět. • Však s jménem Laudona se štěstí, zdar vždy pojí / a také se ho dosud nikdy nespustil. / Jak často Branibor se třás před jeho pěstí, / jak zblízka cítil Berlín jeho hromů dým! / … Nepříteli vítězství jím zpola již dobyté / svou mocnou urval rukou, / zde město obklíčené vojskem kol do kola / svou osvobodil lstí před těžkou mukou! / … I Laudonovo jméno bude skvěti / se jasným leskem v světě dějinách! – Joseph Haydn nazval svou 69. symfonii Laudon (1779) a Wolfgang Amadeus Mozart věnoval generálovi Adagio a Allegro (1791).

BECHYNĚ

Renesanční živobytí

Medvědí službu udělali Petru Vokovi z Rožmberka beletristé a filmaři. Komedie Svatby pana Voka (1970) vylíčila poledního Rožmberka jako povrchního a přelétavého frejíře, nenapravitelného frivolníka, polovzdělance a špatného správce rodového majetku. Dalo by se stručně shrnout, že opak je v zásadě pravdou, i když ve Vokově životě najdeme období, kdy si užíval bezstarostného žití renesančního velmože z nejbohatší rodiny v zemi. Zámek v Bechyni se ale současně díky jeho péči proměnil ve skvělé renesanční sídlo a samotný Rožmberk nikdy neopomíjel ani své intelektuální a mecenášské zájmy.

• 1569 Petr Vok některé zločince … u města Soběslavi popravit dal. Za tou příčinou jiní rybníkáři, že jim jejich dobré tovaryše hrom panský zutrácet dal, původem nejvíce nějakýho Vondry Boráka z Pořizan, hejtmana rybníkářskýho, … spuntování [spiknutí], přísahou se ve spolek zavázavše, jonáků padesáte proti pánu, že ho zabijí, učinili. Z té příčiny … odpovědní listy sepsat, pohrůžky pánu činíce, dali. (…) Místa pak, kde úklady a stavuňky na pána mívali, byla tato: za Sedlčany v struhách osm lotrů … s osmi ručnicemi stávali… Týž osoby stály na pána mezi Vlastiboří a Komárovem… Ale nepřijel, jměv výstrahu, jinou cestou pán vyvázl.

Václav Březan – Život Petra Voka (17. století)

• 1573 [Vilém předestřel], proč povinen dále není [Petrovy] závady vyvozovat [ospravedlňovat]: předně že sám dlužník jest a věřitele nevyhnutelně spokojit musí; (…) prve že jej živností a statkem poctivě a nezávadně opatřil; poněvadž svou nesprávou, nedbanlivostí, nemírností, rozpustilostí se sám [Petr] zavedl, že není povinen mu pomáhat. (…) [Petr má] na zámku deset aneb dvanáct děveček a děvčat, ty mají své zvláštní dostatečné opatření, to jsou jeho komornice, ty mívají klíče od jeho pokojů a dnem i nocí nevěrně jeho opatrují i k stolu mu slouží. K tomu žádné pobožnosti, žádného řádu, žádné správy v ničemž není, outrata nesmírná, čeledi nepotřebné s ženami množství, ježto jest mi o tom těžko slyšet, až mne srdce bolí.

Václav Březan – Život Petra Voka (17. století)

Petr Vok z Rožmberka (* 1539) si chtěl koupí Bechyně v roce 1569 zajistit větší nezávislost na svém starším bratrovi, poněkud konzervativním a autoritářském vladaři domu rožmberského Vilémovi (* 1535). Ten svou skvělou kariéru dovršil jako nejvyšší purkrabí (vlastně premiér stavovské obce). Petr Vok zůstával dlouho v jeho stínu. Dostal sice do správy tři okrajové díly největšího majetku v Českém království, ale žádný nesplňoval velmožovy rezidenční nároky.

Bechyňský zámek

Takové místo našel až v Bechyni, kterou osobní péčí proměnil v reprezentativní sídlo. Jeho představy realizoval italský architekt Baltazar Maggi z Arogna, jenž do renesančního hávu oděl i jiná rožmberská sídla či zámky pánů z Hradce. 1580 Smluvil pan Petr Vok s baumistrem mistrem Baltazarem o rozebrání a rozlámání věže na Bechyni. – 1581 Stala se smlouva celá a dokonalá s mistrem Baltazarem, … že má v Bechyni stavení udělat. (V. Březan)

Pozdější tradice, opírající se o Vokovo působení v Krumlově a Třeboni, jej líčila jako vlídnou, milosrdnou vrchnost, ale počátky bechyňského vladaření tomu rozhodně neodpovídaly. Přelétavý a prchlivý Rožmberk se o hospodaření příliš nezajímal a svým poddaným byl obávanou, zlostně trestající autoritou. Správu panství nechával na úřednících, leckdy ovšem neměl při výběru dobrou ruku. Jejich hrabivost poddaní přičítali pánovi, a tak není divu, že se nenávist obracela proti němu. Ukázalo se to v osm let se táhnoucím sporu s rybníkáři.

Průčelí zámku

Rybníkáři byli jednak kvalifikovanými odborníky při stavbě rybníků, jednak se k nim počítala řada nádeníků na hrubé práce, tím pádem i poněkud pochybné existence. V dobovém chápání tak byly pojmy rybníkář a zločinec takřka totožné a tresty byly často exemplárně přehnané.

Počátek sporu se datuje do roku 1569, kdy se Vok jako hejtman Bechyňského kraje spíše náhodně zúčastnil popravy několika delikventů v Soběslavi. Rybníkáři přitom prokázali stavovskou soudržnost i čest – své nepřátelství vůči pánu, jehož hodlali sprovodit ze světa (chtěli jej sklidit), nijak neskrývali a svůj cíl vyhlásili do světa prostřednictvím opovědních listů.

Tím ovšem Rožmberka varovali, takže se všem nástrahám úspěšně vyhnul a mohl dát průchod své touze po pomstě. V pronásledování opovážlivých vyzyvatelů zaangažoval úředníky na všech rodových panstvích, navíc oslovil i své šlechtické kolegy na mnoha místech Čech. I tak se jejich vesměs hrdelní potrestání protáhlo až do roku 1577: Mordýři na rozličných místech odpravováni, na Táboře, Bechyni, Vimperku, Soběslavi, Vodňanech, Třeboni; hlavami jejich pan Petr Vok jednu truhlici naplnil.

Bezstarostný život třicátníka, jehož hostiny a pijácké zábavy byly daleko široko proslulé, nenechal v klidu opatrného správce rožmberské tradice Viléma. Své mínění o nesprávném živobytí mladšího bratra razantně vyjádřil ve svých dopisech z roku 1573. Při hodnocení jejich obsahu musíme ovšem brát v úvahu, že na Bechyni nikdy nebyl a informace z doslechu často neúměrně přehánějí.

PŘEVLEČENÝ MORDÝŘ

Roku 1574 poslal Václav ze Šternberka na Bechyni k potrestání zajatce, který se vydával za ženu a manželku jakéhosi Vaška, vyzyvatele Petra Voka ve sporu s rybníkáři. Posítámť manželku Vaška, odpovědníka tvého, kterýžto podjetši se za ženský pohlaví, s ním chodíval, na cestách mordovati pomáhal, krásti podomě i mordovati. Což pak i vyznání jeho s ním též se odsílá. (…) Jáť sem jej málo jednou zsucha dal stáhnouti [mučil] a trošku počít svíčkami pálit. Hned se v mordích znal, nemůž mnoho trpěti. A toť oznamuji, že se u kněze Jana, kterýž u Tebe byl, zjednal za děvečku a smejšlel jeho kuchařku i zabíti. Což pak pobravši mu okolo šťyřidcíti kop [grošů] a kožichy jakýs, pryč ušel, ale zase dosažen. Šternberk Voka upozorňuje, aby neopomněl potrestat též zločincova votce a mateř, kteříž jeho k tomu lotrovství z mládí vedli.

Petr Vok byl náruživým pijákem piva (nejraději rakovnického) a vína a na zámku pořádal i několikadenní hostiny. Pitky dostaly jakýsi ustálený řád: provinilec proti pravidlům zábavy musel vypít pohár navíc a zapsat se do pokutních register. Zachovaly se z let 1573–1576 a jsou velmi pestré. (Byl jsem vesel rád, však s bázní boží! – Venuše, ty jsi má smrt! – Má klisna klepouchá a má žena poctivosti nemá.) Nezřídka je doprovázely obrázky, potvrzující uvolněnou atmosféru Vokova pohostinství. Pijatik se zúčastnilo přes sto příslušníků rytířských rodin, věkem spříznění příslušníci panstva, občas duchovní, nechyběli ani zástupci měšťanského patriciátu. Ostatně jedním z efektů takových schůzek bylo navazování osobních kontaktů.

Životní styl Petra Voka nijak zvlášť nevybočoval z obvyklých životních standardů renesančního panstva, na Bechyni se žádné mimořádné výstřelky – a to ani sexuální (povětšinou nepřesahovaly rovinu erotického flirtu) – neodehrávaly. Ženský fraucimor, spravovaný sestrou Evou, byl na panských dvorech běžný. A ani Vilém, ač ze zdravotních důvodů abstinent, nebyl žádný puritán, který by bratrovi nedopřál rozptýlení.

Náměstí v Bechyni

Nejvyššímu purkrabímu šlo zejména o nehospodárnost bechyňského dvora. I tady se ale chceme Petra Voka alespoň zčásti zastat. Když roku 1592 usedl po bratrově smrti na post rožmberského vladaře, činily sice jeho pohledávky asi 150 000 kop grošů míšeňských, zato dědictví po Vilémovi představovalo dalších 900 000 kop dluhů!

Petr Vok se ze svých finančních těžkostí, jež kulminovaly kolem roku 1575, kdy mu kvůli dluhům hrozilo mimo rodinná panství dokonce zatčení, dokázal poučit. Své sehrál bratrův vliv, ale též Petrův věk a zdravotní stav. Celkově se zklidnil, začal se víc zajímat o hospodaření a brzy se stal až překvapivě zdatným podnikatelem.

Nezapomínal přitom ani na své intelektuální zájmy: Pan Petr Vok z Rožmberka již tehdáž mysl k knihám měv a drahný počet jich shromáždiv. Inventář jeho soukromé knihovny, mimochodem největší u nás, čítal začátkem 17. století neuvěřitelných 11 000 položek! Petrovi čím dál častěji – jako svému mecenáši – adresovali své beletristické i odborné spisy slavní humanisté.

Nazrál čas k ženitbě, jež měla přinést majetkovou vzpruhu a zaručit pokračování rodu (všechna čtyři Vilémova manželství zůstala bezdětná): volba padla v roce 1580 na třináctiletou Kateřinu z Ludanic. Očekávané dědictví se však kvůli jejím hamižným poručníkům zmenšilo na moravské panství Helfštejn. Čtyřicátník Petr Vok našel v psychicky poněkud nevyrovnané dívce nábožensky spřízněnou duši, ale dědice se nedočkal.

Jednou z příčin sporů s bratrem Vilémem byly náboženské rozdíly. Petr Vok se již v mládí vzdal katolicismu a přiklonil k luteránství, v osmdesátých letech 16. století se pak po zralé úvaze přihlásil k jednotě bratrské. Manželka shodné víry ho přitom ovlivnila jen zčásti (paní manželka jeho důvěrnost v služebnostech církevních … k správcům jednoty bratrské jměla).

Kostel sv. Matěje

Coby vladař domu rožmberského – jako takovému mu ze zákona náleželo mezi šlechtou první místo v zemi – obstál Petr Vok († 1611) se ctí. Možná v tom svou roli sehrálo i poučení, jež si odnesl ze svých přece jen poněkud bouřlivějších let na bechyňském zámku.

Manželství Petra Voka a Kateřiny vyhlíželo idylicky, ačkoli očekávaný dědic nepřicházel. Počátkem devadesátých let 16. století ale přišla krize. Kateřina bez svolení odjela na svůj bývalý hrad Helfštejn a letopisec dodává: Velmi laskava byla na jednoho z mladých komorníků. Petr však nepřístojné chování ženy, jíž zřejmě neuspokojovalo soužití s o tolik starším mužem, velkoryse amnestoval s tím, aby v předsevzetí svém se upamatujíc, čeho se tu proti Bohu a slibu manželskýmu dopustila a jakú příčinu k pomluvám a klevetám dala. Domů se vrátila po šesti týdnech. – Psychická nevyváženost mladé paní se vyvíjela v trvalou poruchu (byla zdětinilá a nesmyslná). Jednou, po Petrově odjezdu z Krumlova za vojenskými povinnostmi, podlehla hysterii, dala zapřáhnout selské klisny od pluhu a odjela na odlehlý statek Kuklov. Tam zůstala ve dvoře … přes noc na slámě leževši. Blouznila, vsugerovala si, že musí za manželem do Prahy (byl v Uhrách). Neposlušenství, protivenství, zlost jsem trpělivě snášel a mile promíjel i odpouštěl, velkodušně opakoval vladař. Psychózy se stupňovaly, stavy zármutku a pokání se střídaly s hysterií, dostavily se přeludy. V nemoc pominutí smyslů z nespaní upadši, divně sobě počínala… O choromyslnou paní bylo dalších sedm let důstojně, leč pod dohledem postaráno v ženském fraucimoru. Čtyřiatřicetiletá Kateřina se rozloučila se světem v roce 1601.

BLANSKO A RÁJEC NAD SVITAVOU

Býčí rituály

Na první pohled nemají tato sídla nic společného: slohově namíchaný zámek v Blansku – a ve stylu francouzského klasicismu zbudovaný Rájec jako maison de plaisance, místo radosti (postavil ho francouzský architekt Isidor Canevale v letech 1763–1768). Oba však náležely rodu Salmů, jehož členové aktivně podporovali průzkum Moravského krasu. V padesátých letech 19. století poskytli svému důlnímu lékaři Jindřichu Wankelovi ubytování v blanenském zámeckém areálu a dali mu prostor pro jeho četné objevitelské aktivity. I s jejich přispěním se tak mohl pyšnit uctivým označením od dánského vědce Otec prehistorie rakouské.

• Při prvém obědě v zámku přišla již řeč na slavného přírodozpytce Wankela… Zavedl mě velmi ochotně do velkého pokoje, ve kterém byla jeho sbírka, a já byl vskutku udiven množstvím a rozmanitostí všeho. Od obyčejného vápence až k nejroztodivnějším krápníkům jsem měl před očima geologický vývoj nesmírných časových údobí. Byly zde zastoupeny také různé druhy zvířat od nejmenších zkamenělin až k pečlivě sestaveným kostrám obrovských jeskynních medvědů, nechyběla ani zvířena naší doby, naložená v lihu. Nejzajímavější však byly lidské fosilie, zbytky lebek a kostí, jakož i ukázky předvěké kultury: zbraně, nástroje a ozdoby…

spisovatel Ferdinand Saar (1872)

• Dlouhý slavnostní průvod se pohyboval opuštěným údolím…, až dorazil k jeskyni. Byl to pohřební průvod! (…) V předsíni, magicky osvětlené, byla zřízena hranice a vedle ní kamenný oltář. Poté byla mrtvola [náčelníka] i s vozem položena na hranici a dříví zapáleno. (…) Ženy a sloužící byli vehnáni dovnitř, strhali z nich ozdoby a zabili je. Některým usekali ruce, jiným rozpoltili lebku a vraždění neustalo, dokud nebyly všechny oběti do poslední usmrceny. Koně rozčtvrtili a jejich kusy poházeli po jeskyni. Nádoby s obětními dary byly narovnány do velké hromady a vše bylo posypáno spáleným obilím. A když byla pohřební slavnost u konce, skupina mnoha lidí přivalila obrovské kamenné bloky a přikryla jimi mrtvoly a celou předsíň jeskyně…

Jindřich Wankel (1882)

Rodina Salmů (přesněji ze Salm-Reifferscheidtu) koupila rájecké panství v roce 1763 za 360 000 zlatých – a ještě téhož roku začala výstavba nového zámku ve francouzském stylu. Deset let poté se Karel Josef Salm stal třetím odvážlivcem, který sestoupil na dno propasti Macocha.

Začátkem nového věku jej zastihujeme při průzkumu jeskyní Rudického propadání: Jdeme a šplháme asi 4 sáhy hluboko, přičemž jsme opatřeni hořícími loučemi, a to přes kamenné hromady a skalní převisy… Cesta je zatarasena … na pokraji studňovité propasti…

Zámek v Blansku

Za časů průmyslové revoluce se nejdéle vládnoucím knížetem stal Hugo Karel (1803–1888). Rodinné železárny na Blanensku zahájily éru svého největšího rozvoje ve dvacátých letech 19. století. Žádaným produktem, který pronikal i na zahraniční trhy včetně zámoří, byla litina. Chloubou uměleckého odboru železáren je třeba kolonáda v Mariánských Lázních, v Rájci vás uvítá socha císaře Josefa II., litinové plastiky zdobí též blanenské sídlo.

Nový impuls pro zkoumání moravského Švýcarska, jak býval Moravský kras označován, přišel v říjnu 1849. Tehdy byl lékařem v salmovských hutích ustanoven Jindřich Wankel (* 1821). Čerstvý lékařský titul a také speciální doktorát z chirurgie obratem zužitkoval v nedávné praxi, kdy ošetřoval raněné z barikád při pražském povstání revolučního roku 1848.

Jihomoravský pobyt se mu stal srdcovou záležitostí, nejprve v Jedovnici, ale začátkem padesátých let jej zastihujeme v Blansku. Ráječtí Salmové tamní zámek využívali jen občas jako letní byt, a tak ho poskytovali pro ubytování svých lidí i vzácných hostů (například Dobrovský, Mánes). Wankel obýval tři místnosti, po čase se přestěhoval do podzámčí (dnes ZUŠ s pamětní deskou). To už byl ženatý s dcerou kuřimského správce Eliškou Šímovou (1851) – měli spolu čtyři dcery. Byt se zároveň roku 1854 proměnil na první blanenské muzeum.

Čestný dvůr rájeckého zámku

Sám přiznával, že lékařská profese se dostávala na vedlejší kolej, hlavní byla speleologie a paleontologie: Zpočátku jen ve velkých přestávkách jsem mohl do jeskyň sestupovat. Vrchnost mě více a více v mém bádání podporovala a nakonec jsem obdržel sinekuru šéflékaře… Mohu se nyní této věci skoro výhradně věnovat, ovšem na újmu svého původního povolání.

Kras ho očaroval. Hned v roce 1850 objevil ve Sloupských jeskyních kostru jeskynního lva, zkoumal propadání Bílé vody u Holštejna i Jedovnické propadání. Sestoupil na dno Macochy (1856), kam se snažil proniknout i proudem Punkvy: Překvapil nás zvláštní jev. Jasně zeleným světlem zářila celá voda…, viděli jsme každý kámen na dně … 10 m hluboko. Když jsme se rozhlédli po stěnách, bylo nám, jako bychom se ocitli v pohádkovém paláci. Zářily stěny, strop i krápníky…

Kromě průzkumu jeskyní (dále Výpustek, Pekárna…) se zajímal především o nálezy ze starší doby kamenné, paleolitu (Předmostí u Přerova). Jeho laboratorium pro sestavování koster vyhynulých zvířat, počínaje jeskynním medvědem, bylo první svého druhu na světě.

Největší proslulost mu však zajistil objev z doby železné (halštatské období 800–450 př. n. l.): Býčí skála v Josefském údolí. Pojmenování jeskynního komplexu je sice daleko starší (doloženo v 16. století), ale přesto – jako by se vynořilo až roku 1869 s nálezem bratranců Felklových z Olomučan: Ve vrstvě uhlíků, odkryté během těžby štěrku, našli rozbitou hliněnou nádobu, v níž ležel obklopen spáleným prosem těžký předmět… Když byl očištěn, [uviděli] býčka z bronzu, který měl trojhrannou vsazenou železnou destičku na čele, po jedné nad plecemi a železný proužek na místě páteře. … Soška je litá, asi 100 mm dlouhá a stejně vysoká, má velkou horizontálně postavenou hlavu s velkými okrouhlými očnicemi, do nichž bylo velmi pravděpodobně vloženo duhové sklíčko…

Nádvoří blanenského zámku

KRÁLOVNA V BLANSKU?

Na zámku se odehrála část spletitého příběhu Karoliny von Linsingen (* 1768), dcery hannoverského generála. V roce 1790 se seznámila s princem Williamem, synem britského krále. Jejich vztah rok nato stvrdil tajný sňatek. Když zanedlouho vyšlo vše najevo, královská rodina se postavila tvrdě proti a přinutila partnery k rozchodu. Karolina údajně potratila (1792) – ve skutečnosti jí zamlčeli, že dítě přežilo (bylo vychováno v bohaté židovské rodině coby Hans Meyer). V důsledku útrap se zhroutila, podivné mdloby dokonce vytvořily zdání její smrti. Mladý lékař Adolf Meineke však pohřeb zakázal – a ona se probrala. Brzy následovala svatba. Časem se rodina přestěhovala do Blanska, kde byl manžel důlním radou. Karolina Meineke tu zemřela v roce 1815 (pohřeb u kostela sv. Martina). Její původní partner dosedl roku 1830 na anglický trůn jako Vilém IV. Zůstal bezdětný, po něm vládla královna Viktorie.

Wankel tu kopal v šedesátých letech 19. století bez podstatných výsledků. V roce 1872 se sem ovšem na pár týdnů vrátil (jeskyně ležela na adamovském panství Lichtenštejnů) – a senzace byla na světě! Ozbrojení muži vedli ve svém středu skupinu mnoha žen a dívek. Byly krásné a mladé, oděné do drahých oděvů, ozdobené pestrými perlami. (…) Oheň s praskotem vzplanul a rozzářil temnou jeskyni…, osvětlil hrůzyplnou a strašlivou scénu, která se tam odehrála. Nešlo o nic menšího než rituální pohřeb náčelníka! Rozsekané kosti, číše z lebky, žároviště, kovárna…

Wankelovy romantické představy se mísily s realitou. Jeho nejsilnější stránkou nebyla ani antropologie, ani citlivější archeologické postupy, pokud se při nich osobně angažoval (o lichtenštejnských hornících už vůbec nemluvě). Pod drobnohledem moderní vědy tak z jeho výkladu obstálo máloco. Jeden příklad za všechny: z Wankelových čtyřiceti mladých dívek se vyklubala smíšená společnost 11 starších žen, 17 mužů, 10 dětí a 2 neurčitelných jedinců.

„Francouzský zámek“ v Rájci nad Svitavou

Stojíme ovšem před stejnou záhadou jako blanenský lékař. Co se v jeskyni, původně velmi obtížně přístupné (dnešní vstup je novodobý), odehrálo? Nějaká jiná forma rituálu? Řešení navíc ztěžuje nacistické válečné využití spojené s velkou betonáží. Teorií je k dispozici hned několik, všechny mají své slabiny. Často zvažované je opakovaně využívané místo kultu, uctívání a obětování (i lidských obětí). Pravděpodobně šlo v Býčí skále o vícenásobnou žertvu asi po dvě generace, ale časový rozsah votivních darů není zase tak velký, aby zcela vyloučil jednorázovou panychidu (J. Bouzek). Poslední výzkumy (2021) tu shledávají kultovní a pohřební centrum, fungující přes sto let. Ostatky a milodary přitom odplavovala jakási „očistná řeka“ – rozvodněný Jedovnický potok.

Doktora Wankela objev proslavil, byl váženým účastníkem mezinárodních antropologických a archeologických kongresů a společností, ale brněnské muzeum ani Národní muzeum v Praze o jeho sbírky zájem neměly. Stárnoucí vědec je nabídl k prodeji, když v roce 1883 odcházel do důchodu (s příspěvkem od Salmů) a stěhoval se z Blanska za rodinou do Olomouce. Nakonec vše – včetně slavného býčka – zakoupilo Přírodovědecké muzeum ve Vídni. V osmdesátých letech se ještě dočkal zpřístupnění prvních jeskyní k prohlídkám (Sloupsko-šošůvské jeskyně). Stíhán vážnými zdravotními problémy, Jindřich Wankel zemřel roku 1897 v Olomouci. Jistě s povděkem kvitoval, že v objevitelských stopách svého dědy se zamýšlel vydat vnuk Karel Absolon (* 1877), příští objevitel Věstonické Venuše.

Ve svém díle Obrazy z moravského Švýcarska a jeho minulosti (1882) popsal Jindřich Wankel interiéry salmovského zámku v Rájci: Napravo od velkého kruhového sálu je knihovna o 30 000 svazcích, přehledně uspořádaná ve třech pokojích. … Po levé ruce jsou komnaty knížete. První místností je sál předků, jehož stěny jsou pokryty zdařilými portréty předků a nejbližších příbuzných rodu Salmů. … Barokní nábytek s hedvábným čalouněním, umělecké výrobky všeho druhu… Odkud se dostaneme do druhé komnaty s mědirytinami. … Rohovou komnatou, bohatě vyzdobenou čínským zařízením a porcelánem, se dostáváme do ložnice knížete [dnes jídelna]… Stropy jsou umně a vkusně vyřezávány a jsou vlastnoruční prací dnešního správce zámku Gilgena. Vstoupíme do malé, čarokrásně vybavené místnosti s horním světlem… Podlahu pokrývá skvostná dřevěná mozaika, stěny jsou ze zlatého táflování, v jehož polích se skví podivuhodné skupiny květin, namalovaných dovednou rukou knížecí dcery… Z této kouzelné komnaty přijdeme do pokojů knížete, které jsou zařízeny vzhledem k jeho učenému duchu a chovají mnohá umělecká díla. … Pokoje prvního patra jsou zařízeny pro členy knížecí rodiny a hosty, a třebaže jednodušeji, přece bohatě a útulně … a stejně tak úhledné a vkusné jsou mansardové světnice, které dříve obývali knížecí synové.

BRANDÝS NAD LABEM

Císařský zámek

Na renesanční zámek (poslední úpravy proběhly v 19. století) mířily v průběhu věků desítky členů rozvětvené habsburské rodiny včetně nemála korunovaných hlav. Lákaly je především rozsáhlé lovecké revíry, ale někteří se tu usadili trvaleji. Poslední rakouský císař Karel I. (1916–1918) panství dokonce roku 1917 zakoupil do osobního vlastnictví (město ozdobeno prapory a císaři zaslán děkovací a holdovací telegram). Svou příchylností k místu se nijak netajil, když veřejně stvrzoval: Zde strávil jsem nejkrásnější léto svého žití!

• Pan arcikníže … jest přímo zbožňován. … Vystupuje pořád jako kavalír, který každou službičku opravdu královsky odměňuje! … Jest známo, že arcikníže Karel … mluví u nás jen česky. (1910) • Tisícehlavé obecenstvo od nádraží k zámku připravilo nejjasnějším manželům nadšené a srdečné uvítání. Neutuchající jásot ozýval se po celém městě. Při vjezdu do náměstí je uvítali hlasatelé stojící na tribunách slavobrány fanfárami z ouvertury k Libuši. … Vjezd do zámku byl skutečně triumfální. … Školní děti stály s praporky v barvách českých, habsburských a bourbonských. Před samým zámkem sestaven byl živý obraz dětí v krojích představující hold manželům… U vchodu do zámku shromážděni byli důstojníci 7. pluku dragounů… (1911)

regionální tisk a městská kronika

• Od nástupu na trůn jsem usiloval o to, abych Své národy vyvedl z hrůz války, na jejímž vypuknutí nemám žádnou vinu. Neváhal jsem obnovit ústavní život a otevřel jsem národům cestu k samostatné státní existenci. Stále naplněn neměnnou láskou ke všem Mým národům, nechci, aby Moje osoba představovala překážku pro jejich svobodný rozvoj. Předem uznávám rozhodnutí, které učiní Německé Rakousko o své budoucí státní formě. Lid převzal prostřednictvím svých zástupců vládu do svých rukou. Zříkám se jakékoli účasti na státních záležitostech. … Ať lid Německého Rakouska vytvoří a upevní ve svornosti a míru nové zřízení. Štěstí Mých národů bylo od začátku Mým nejvroucnějším přáním…

abdikace Karla I. (11. 11. 1918)

Karlův nárok na trůn vyhlížel při jeho narození (1887) zdánlivě beznadějně. Ale po sebevraždě jediného císařova syna a nevhodné ženitbě svého strýce Františka Ferdinanda se stal druhým následníkem trůnu. A strýcova smrt v Sarajevu (1914) z něj posléze učinila nezpochybnitelného dědice Františka Josefa I. (* 1830, vládl od 1848), po jehož smrti 21. listopadu 1916 také dosedl na rakouský trůn. Mezi gratulanty nechyběla delegace z Brandýsa – města, k němuž ho podle jeho vlastních slov poutalo tolik vzpomínek na Mé mládí, kteréžto vzpomínky v dnešních vážných dobách jsou tím dražší.

Celkový pohled

Karlův osud se s příštím dvojměstím Brandýs nad Labem – Stará Boleslav protnul v roce 1908, když už předtím poznal zdejší lovecké revíry (byl výborný jezdec a střelec). Jednadvacetiletý nadporučík byl po dvouletém soukromém univerzitním studiu v Praze přidělen v souladu s rodinnou tradicí k vojenské jednotce, dragounům posádkou ve Staré Boleslavi.

Ubytoval se na zámku v Brandýse, jehož majitel Ludvík Salvátor († 1915) z toskánské větve Habsburků byl trvale na cestách. Přítomnost druhého následníka zvýšila prestiž obou srůstajících obcí a také pomohla vyřešit jejich sousedský spor. Sídlo bylo totiž před časem nelogicky přiřazeno do katastru Staré Boleslavi: Že však Jeho Císařská Výsost bydlí v Brandýse, jest nepravdou, marně protestovali boleslavští radní proti novinovým titulkům. Zámek byl „navrácen“ čtyřtisícovému Brandýsu a město navíc získalo statut okresního hejtmanství.

ARCIVÉVODA PO DOMÁCKU

Jednou jsem přišel k tátovi [přednosta nádraží Vysočany] a on, Karel, seděl na jeho psacím stole a otec – to mi bylo tak dvanáct, třináct let – říká: „Kaiserliche Hoheit, das ist mein Kronprinz.“ On se otočí a: „Grüss dich Gott, no tak pojď se ukázat“ a vytáhl cigártašku a: „Vem si!“ Povídám: „Já ještě, prosím, nekouřím.“ „Tak si vem, a zapal si!“ Česky. … Říkám: „Já si ji schovám.“ „Tak si vem ještě jednu a tuhle si zapal.“ Tak jsem si musel zapálit na nejvyšší rozkaz. … Říkal tátovi: „Jedu k Chotkovům … na jezevce, a až pojedu zpátky, tak vám ukážu, jestli jsem ho střelil.“ A taky pak opravdu z otevřeného okénka držel jezevce a ukazoval ho nám. • Po Brandejse jezdil na kole, což byla zvláštnost, nebo chodil pěšky. Zastavil se, dal se oholit a řekl: „Člověče, já ani na placení, ani na tuzér nemám nic v kapse, já ti to přinesu za chvíli.“ … A skutečně, na kole přijel zpátky. (vzpomínky A. Jonáše)

Nadšení místních – alespoň podle městské kroniky a dobového tisku – neznalo mezí. Příjemný, ohleduplný a zbožný arcivévoda si je získal svou neokázalostí i dokonalou znalostí češtiny. Kromě vojenských aktivit zpravodajové referují o rušném společenském životě na zámku a v důstojnickém kasinu (na náměstí), princ byl vidět na náboženských, střeleckých a školních slavnostech, jezdeckých závodech, navštěvoval místní továrny, vypomáhal při hašení požáru, opravě kostela sv. Vavřince atd. Kolaudoval novou jízdárnu, jež nesla jeho jméno, stejně jako gymnázium či ulice (1918 překřtěná na Masarykovu třídu). I on se tu evidentně cítil dobře.

Připojme kuriozitu: Karel, v jehož držení byl automobil firmy Laurin & Klement, se cestou do pražského divadla srazil s neosvětleným koňským povozem a zůstal na chvíli v bezvědomí. Byl tak účastníkem první automobilové nehody v regionu.

Roku 1911 Karel brzy po svatbě přijel do Brandýsa se svou novomanželkou Zitou Bourbon-Parma (1892–1989) a místní mu na uvítanou připravili vskutku slavnost století. Noviny psaly, že panu arcivévodovi zářily oči radostí a mladistvá jeho choť vřelým přivítáním byla zřejmě překvapena a sám Karel se nechal slyšet: Se zvláštní radostí přivádím dnes svoji jasnou choť v toto město, jež se mi několikaletým pobytem již tak milým stalo…

Vojenské a další povinnosti zapříčinily vystěhování Vysokého páru z brandýského zámku v předjaří 1912, ale hned téhož léta tu manželé trávili dovolenou. Ani se svým původním plukem Karel nikdy kontakt neztratil. Vzpomínáme slov Jeho Výsosti: „Na shledanou!“ a věříme pevně, že ho zase na zámku uvidíme. … Vždyť honba v brandýských lesích byla mu pravou vášní a nejmilejší zábavou!

Roku 1916 při nástupu na trůn nový vladař sliboval: Chci činiti vše, aby hrůzy a oběti války byly co nejdříve zažehnány, ale své záměry zrealizovat nedokázal. Možná měl pravdu spisovatel Anatole France: Císař Karel chtěl mír. Byl jediným slušným mužem, který během války zastával odpovědnou pozici, ale neposlouchali ho. I v těžkých dobách války zůstávala „zlatá brandýská léta“ Karlovou příjemnou vzpomínkou, snad snil o tom, že by tu znovu našel trvalejší útočiště.

V císařské funkci se tu – opět bouřlivě pozdravován – objevil hned zjara 1917 a pak ještě třikrát v roce následujícím (jednou jen krátce při zastávce císařského vlaku): Dojatý císař odmítl oficielní poděkovací řeč mu podávanou s tím, že každého zná, a tlumočil starostovi radost nad tím, že mohl Brandýs zase navštíviti… Za řeči se starostou obrácen k zámku hlasitě odpověděl: „Ano zde strávil jsem nejkrásnější léto svého žití!“ Na to císař vyznamenal oslovením každého člena rady městské i mnoho členů zastupitelstva, úřednictva, učitelstva i duchovenstva. … Dotazoval se potom, kdo koho má ve válce, a pro každého měl slova útěchy. (1917)

Zámecké nádvoří

Vstupní fasáda zámku

Naposledy však nadšení chybělo, Karel si nemohl nevšimnout únavy z války a jejích negativních důsledků: Slyšel jsem, že jsou poměry špatné, ale že bída této míry dostoupila, to nebylo mně známo. Prý byl překvapen, že lidé ještě smekají na znamení úcty – bál se, aby neházeli na jeho auto kameny.

Přesto se Zitou nečekali, že po 28. říjnu 1918 budou obyvatelé Brandýsa a Boleslavi oslavovat rozpad habsburského státu a vznik Československa stejně vehementně, jako donedávna projevovali příchylnost a loajalitu svým panovníkům. Tentýž kronikář najednou tvrdí, že končí se trapná doba persekuční, na náměstí je vykopán hrob Rakouska a za pěťák se dá plivnout na zahrabávané císařské úřední tabule. Začnou se šířit nesmyslné zkazky o Karlově promiskuitním chování, o jeho pijáckých a sexuálních výstřelcích…

Detail originální sgrafitové výzdoby

Všechna pouta, která nás vázala k dynastii habsbursko-lottrinské, jsou přervána… – Národní shromáždění nového státu zbaví Habsburky 14. listopadu 1918 jakýchkoli práv a zkonfiskuje císařský majetek včetně brandýského panství; o dva dny dříve byla proklamována republika i v Rakousku. (Svou abdikaci Karel podepsal navzdory Zitiným námitkám – Panovník nemůže nikdy abdikovat! – v Schönbrunnu 11. listopadu. Týž večer se z paláce vystěhovali.)

Excísař se svou početnou rodinou se na jaře 1919 vydal na cestu do švýcarského exilu: Císařský pár byl nepopsatelně důstojný, nicméně vše bylo tak smutné. Dvěma nesmyslnými pokusy o obnovení monarchie se definitivně politicky znemožnil. Podlomené zdraví (nikdy nevynikal pevnou tělesnou konstitucí) ho dostihlo ve vyhnanství na portugalské Madeiře 1. dubna 1922.

Již rok nato padl návrh na Karlovo blahořečení coby mírotvůrce a mučedníka. Této náboženské pocty se poslední rakouský císař dočkal v roce 2004. A znovu se slavilo i v Brandýse.

Spisovatel Stefan Zweig zavzpomínal na 24. března 1919 – na den, kdy Karel nuceně opustil Rakousko: K hraniční stanici pozvolna přijížděl jakýsi zvláštní vlak… Řadami čekajících proběhlo citelné pohnutí a já jsem stále ještě nevěděl proč. Tu jsem za oknem vagónu poznal vzpřímeného císaře Karla … a jeho černě oděnou manželku, císařovnu Zitu. Strnul jsem: poslední císař rakouský, dědic habsburské dynastie, která vládla zemi sedm set let, opouští svou říši! … Nyní zde stál ten vysoký, vážný muž u okna a naposledy hleděl na hory, domy a lidi své země. Byl to historický okamžik, … dvojnásob otřesný pro toho, kdo vyrostl v tradici císařské říše, kdo jako první píseň ve škole zpíval tu o císaři… A nyní jsem viděl posledního císaře rakouského, jak jako vyhnanec opouští zem. … Četníci, policisté, vojáci vypadali rozpačitě a lehce zahanbeně hleděli stranou, protože nevěděli, zda mu ještě smějí vzdát poctu, ženy se neodvažovaly pozvednout zrak, nikdo nemluvil, a tak bylo najednou slyšet vzlykot staré dámy ve smutku, která přišla kdoví z jaké dálky, aby ještě jednou spatřila „svého“ císaře. Konečně dal výpravčí signál. Každý se bezděčně lekl, neodvolatelná chvíle začala. Lokomotiva sebou prudce trhla, … vlak se pomalu vzdaloval. Úředníci za ním uctivě hleděli. Pak se s jakousi rozpačitostí … vraceli do svých úřadoven. Teprve v tomto okamžiku skončila téměř tisíciletá monarchie doopravdy.

BUCHLOVICE

Nemocnice na zámku

Skvostný areál zámku a parku vznikl v letech 1707–1738. Originální barokní vila Petřvaldských měla podle tradice nahradit nepohodlný hrad Buchlov. Architektem byl snad císařský stavitel Domenico Martinelli. Buďte přítomni všichni nebeští géniové, toto místo vaší péči a ochraně svěřené braňte a ochraňujte. Prosba z roku 1719, nalezená v kupoli nad hlavním sálem, byla vyslyšena. Podobu rezidence citlivě dotvořily počátkem 20. století novobarokní úpravy Dominika Feye. Rovněž zámecký park, naposledy rozhojněný za Berchtoldů z Uherčic (původem z Tyrolska, na Moravě od 17. století), patří k nejcennějším u nás.

• Protože je mi známo, že vláda o lidových slavnostech, osvícenství a o společnostech nechce vůbec nic vědět, tak přenechávám Vaší laskavosti, abyste publiku v krátkosti řekl, že je zbytečné o těchto již ukončených třech předmětech psát. Úsudek špatně smýšlejících lidí mne nemůže zadržet od plnění povinnosti dobročinnosti ze všech sil. Když mi však názory vlády jsou přesně známy, nesmím proti nim jednat, protože bych byl podezřelý, zvláště podporou tak velmi opovrhovaného a obávaného osvícenství lidu, které je žel chápáno ve zlém smyslu a kterému se nedovoluje působit.

Leopold I. Berchtold příteli (o osvícenských snahách)

• Vyvoliv svůj na vrchu postavený hrad [Buchlov] za obydlí, postoupil svůj pěkný a prostranný … zámek [Buchlovice] ke všeobecné nemocnici, do níž každý laskavě přijat byl, kdo lékařské pomoci … potřeboval. Platil lékařům a obsluhovačům nemocných, obstarával léky… Na všech cestách jeho panství tabulky vystavené churavým cestovatelům ukazovaly, že v zámku postaráno bude o zhojení… Každý churavý odkudkoli přišedší bez rozdílu náboženstva samaritánskou láskou přijat byl, po uzdravení odcházeje nic jiného neplatil, nežli že rukou dáním připověděl, že podobnou laskavostí prvního chorého vší pomoci zbaveného se ujme…

František Kampelík o Leopoldovi I. (1837)

Krédo hraběte Leopolda I. Berchtolda (* 1759) si vypůjčíme od německého teologa a filantropa Ewalda: Aristokracie může být legitimní pouze dobrovolným zřeknutím se mnoha zděděných práv, dobrovolnou účastí na společenském životě národa, patriotickým duchem a skutečně ušlechtilým jednáním.

Hrabě po studiích práv a filozofie v Olomouci a Vídni zamířil načas do státních služeb. Brzy ho však zastihujeme na cestách: Jakmile člověk nabyl dostatečných znalostí o své vlastní zemi, měl by dokázat … svou schopnost podniknout cesty pro užitek lidstva a své vlasti. V osmdesátých a devadesátých letech 18. století obsáhl takřka celou Evropu (vynechal jen Rusko a Skandinávii), severní Afriku, Blízký východ a Malou Asii.

Sepsal užitečnou cestovatelskou příručku, jež vyšla v několika jazycích, stejně jako jiná jeho díla. Svéráznou kapitolu tvoří zájem o oživování zdánlivě zemřelých a snaha zabránit jejich pohřbení zaživa. Inspirací mu byl tragický rodinný zážitek: Když po čase otevřeli rodinnou hrobku, našli tělo Leopoldova staršího bratra mimo rakev – na přístupových schodech s okousanou paží… Vyhotovil praktický návod na oživování mrtvých. Postaral se, že tento spis do všech téměř žijících řečí převeden, tištěn a mnoho tisíc výtisků … zdarma rozdáno bylo.

Nemocnice zabírala všechny prostory zámku

Jakási neodolatelná žádost poznati dobro a zlo, blaho a bídu lidskou … pudila jej do širého světa; všady chtěl trpícímu člověčenstvu s potěchou úlevu zjednati. Někde kritizoval otrokářství, jinde špatné zacházení se zvířaty, třeba také býčí zápasy; zajímal se o nemoci i hygienu. V Turecku se stal posluhovačem u nemocných, aby děsný mor takřka v kolébce pozorovat mohl. Kontaktoval učené a lidumilné společnosti (několika byl váženým členem). Často mu přišla vhod nadstandardní jazyková výbava: kromě češtiny a němčiny ovládal angličtinu, francouzštinu, španělštinu a portugalštinu, italštinu, turečtinu, řečtinu a latinu, alespoň částečně arabštinu, perštinu a hebrejštinu.

Velké cesty ukončila ženitba, na níž tlačila rodina (1797). S manželkou Johankou Magnisovou měl tři děti a šest dalších levobočných s její komornou (jeho otec měl ze tří sňatků 22 potomků, navíc 7 nemanželských). Roku 1800 se stal majitelem buchlovského panství, zahrnujícího též rezidenci v Buchlovicích.

Svou lidumilnost, opřenou o osvícenského ducha, dokazoval každodenně i tady: poddaným šel příkladem v pěstování nových odrůd, poskytoval setbu, hlídal nízké ceny obilí a brambor, založil ovocné školky. Odměňoval dobře hospodařící, v případě nouze zajišťoval veřejné práce a poskytoval finanční výpomoc, šířil zdravotní prevenci atd. Nejprve očkování dítek v rakouském císařství a v Německu rozšiřoval i sám … u svých poddaných provozoval. Desítky tisíc vybral na podporu tkalců za vzdálených Krkonoš, postižených bídou.

Na hradě Buchlově jsou vystavené názorné tabule varující před pohlavními chorobami a také návod pro řemeslníky a dělníky, jak dbát o své zdraví. Jedna místnost buchlovického zámku byla celou zimu vytápěna, aby poskytla útulek nejpotřebnějším. Založil tu také chorobinec (starobinec) pro 18 mužů, podobný pro ženy vznikl na zámečku v Žeravicích.

Zabýval se záchranou tonoucích, péčí o vojáky, ochranou zvířat, prevencí moru a epidemií, napomohl ke vzniku záchranných stanic v Praze, Brně a Vídni, založil několik škol. Jistě naplňoval definici workoholika – v létě vstával ve čtyři, v zimě o hodinu později, hned začínal s prací, jednoduše posnídal nejdřív po deváté. Po obědě si dopřával půlhodinový odpočinek. Spát chodil o půlnoci! Pátek a sobotu vyhradil pro přijímání poddaných a řešení jejich strastí.

HEDVÁBNÁ OPRÁTKA

Lidumilný Leopold I. panství zanechal své manželce († 1814) a nejstaršímu synovi Zikmundovi (* 1799). Ten v dospělosti vystudoval práva, angažoval se i ve vojenství – hlavně v Uhrách. V revolučním roce 1848/49 se přidal na stranu radikální maďarské revoluce, jež vyhlásila samostatnost na Vídni. Po porážce povstání byl hrabě Berchtold odsouzen k trestu smrti oběšením. Císař František Josef I. ho nakonec na přímluvu jeho choti Ludmily Vratislavové z Mitrovic (vzali se v roce 1828), považované za nejkrásnější komtesu Vídně i Prahy, omilostnil. Trest byl změněn na domácí vězení na Buchlovicích, přičemž Zikmund nesměl překročit hranici 10 km od sídla. Jeho žena dostala na památku černou hedvábnou šňůru, na které měl být oběšen. Hrabě nadále již zůstal v ústraní, lidem se vyhýbal. Ludmilu mnozí považovali za vdovu. Oba zemřeli shodně v roce 1869. Zasloužili se o zpřístupnění hradu Buchlova k prohlídkám.

Spíše může nedostatkem trpěti můj dům než nemocní, které chceme uzdravit! Vrcholem jeho aktivit bylo přeměna buchlovického zámku v nemocnici. S rodinou obýval hrad Buchlov a zámeček v lázních Smraďavka. Ačkoli nemocnice fungovala pouhé dva roky (1807–1809) a dědice hraběte její provozování nadlouho finančně zatížilo, stojíme i tak před Berchtoldovým dílem v úžasu.

Zámek obklopuje mimořádně hodnotný park

Symetrický protějšek zámecké budovy – tzv. Flóra

Zabírala celý zámek – 33 místností včetně operačního pokoje, lékárny, administrativy a dvou koupelen. Její kapacita byla za běžného provozu 52 lůžek. Léčení bylo zdarma, hrabě platil na pět desítek osob stálého personálu. Ranhojiči (odborný lékař byl zván podle potřeby) přitom měli nemocné obcházet ještě po celém panství.

Nemocnice byla určená především pro vlastní poddané, jimž byla vždy vyhrazena alespoň polovina postelí, ale otevřená byla i pro příchozí odjinud; upomínaly na to tabule na hranicích pozemků. Primárně přijímala chudé. Movitější pacienti se o náklady mohli podělit. Nemajetní dostávali při odchodu příspěvek na cestu.

Náš lékař musí svojí pílí, pevným a mírným charakterem udržovat čest nemocnice a stupňovat způsoby léčení. Osobní čest lékaře stojí s dobrou pověstí ústavu v úzkém stavu. Proto lékař nesmí nic zanedbat, co by mohlo tuto pověst poškodit. (…) Pokud zdravotní stav a nemoc neslibují vyléčení, musí lidumilný lékař těm, které nemůže zachránit, smrt osladit a vše odstranit, co by je mohlo jen málo zneklidnit (z Berchtoldových pokynů).

Zachované zdravotní protokoly, ale třeba i kuchyňské listy dosvědčují, že v roce 1808 tu bylo ošetřeno 887 nemocných (zemřelo jich 39), během pololetí dalšího roku 477. Náklady stoupaly: první půlrok 1808 stál Berchtolda 4300 zlatých, druhý 12 200, pololetí v roce 1809 pak 4900 zlatých.

Napoleonské války učinily z Leopolda Berchtolda krajského inspektora vojenských nemocnic. Chystal se na přijetí zraněných z bojů, pilně navštěvoval polní lazarety. Ten v nedalekém Velehradě, čítající až tisícovku nemocných, se mu stal osudným. Nakazil se tyfem, zřejmě při dýchání z úst do úst, když poskytoval první pomoc. Epidemii brzy nato 26. července 1809 podlehl ve svém domě na Smraďavce (na jeho počest přezvaná na Leopoldov).

Zemřel na nemoc, kterou zdědil ve velehradském špitálu prostřednictvím své velké lásky k lidem a činnosti proti utrpení, připsal kdosi do matriky. Bylo mu právě padesát let.

Spočinul v rodové hrobce v kapli sv. Barbory poblíž hradu Buchlova. Památka tohoto muže v letopisech mravné vzdělanosti jako hvězda první třídy se skvějící, zasluhuje mezi Slovany, jimiž on náležel, obnovována býti, doprovodil oslavný životopis hraběte Leopolda I. Berchtolda František Palacký.

Panství Buchlov se na sklonku léta 1908 ocitlo na jeden den v centru evropského dění. Leopold II. Berchtold (1863–1942), rakouský velvyslanec v Petrohradě, dal svůj zámek Buchlovice k dispozici pro jednání rakousko-uherského ministra zahraničí a jeho ruského protějšku. Bylo ráno 16. září [1908] po první snídani, když zámecký pán pozoroval z okna, jak se [ministři] Aerenthal a Izvolský – každý sám – prochází v nádherném parku. Jeden po druhém došli od kvetoucího parteru k zahradní fasádě zámku a po krátkém odpočinku už pokračovali v procházce společně. K důkladnému rozhovoru se ale odebrali do zámku, kde jim hrabě Berchtold přenechal svoji pracovnu… Rozhovor začal za zavřenými dveřmi a trval velmi dlouho, ministři se neobjevili, ani když nastal čas oběda. Nakonec se domácí pán rozhodl připomenout oběma ministrům svoji přítomnost. Při jeho vstupu do místnosti se rozhovor vzdouval v nebezpečných útesech… (průběh popsal Leopold svému příteli generálu Steinitzovi). Šestihodinové jednání se týkalo sfér vlivu na Balkáně. Lexa von Aerenthal přitom Rusa převezl, Rakousko-Uhersko těsně potom zabralo Bosnu a Hercegovinu, aniž zohlednilo ruské požadavky (a Izvolský rezignoval). V roce 1914 se Berchtold, teď už jako ministr zahraničí (ve funkci nahradil zemřelého Aerenthala), podílel na vypuknutí Velké války.

ČECHY POD KOSÍŘEM

Malířská paleta

Cesta knynějšímu sídlu započala renesanční tvrzí, za Lichtenštejnů na začátku 18. století proměněnou včtyřkřídlý barokní zámek. Jeho rozvržení zachovala též velká přestavba kolem roku 1840 vklasicistním stylu, do něhož však pronikly irenesanční abarokní inspirace (stylový eklektismus). Ve stejné době se proměňoval izámecký přírodně krajinářský park, obohacený drobnými stavbami (vyhlídková věž či „Mánesův pavilon“). Ve čtyřicátých až šedesátých letech 19. století Čechy na Hané prosluly mnoha pobyty malíře Josefa Mánesa, jehož šlechtickým mecenášem tu byl portugalský rod Silva Tarouca.

• [Na návštěvách uAntonína Mánesa] se znamenitě pobavím amnoho přiučím. Má krásnou sbírku mědirytin, azejména mnoho původních rytin, … čímž se velmi vzdělávám. Některé umělce už poznám podle manýry nebo podle monogramu. (Bedřich Silva matce) • Je to jeho [Josefa Mánesa] první práce, kterou jsem měl příležitost sledovat ak níž se přimykají jiné pěkné vzpomínky. (Bedřich Silva matce) • Ubozí Mánesovi zase měli mrzutost. Potrhlý Pepi se před několika dny úplně rozešel sředitelem [pražské akademie], takže chce odtud pryč. Krátce potom byl umatky ařekl, jí, že má vúmyslu odejít do Mnichova… (Kristina Silva bratrovi)

první kontakty Mánesů aSilva Tarouců

Parkové průčelí zámku

Novogotická vyhlídková věž

Mánesův pavilon

Celkový pohled na zámek

Table of Contents

ÚVOD

BEČVÁRY

Generál z písničky

BECHYNĚ

Renesanční živobytí

BLANSKO A RÁJEC NAD SVITAVOU

Býčí rituály

BRANDÝS NAD LABEM

Císařský zámek

BUCHLOVICE

Nemocnice na zámku

ČECHY POD KOSÍŘEM

Malířská paleta