Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

M. K. Hardy

Haka za lilii

Text © M. K. Hardy, 2022
Cover © Zuzi Maat, 2022
© Grada Publishing, a. s., 2022

Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Redakční úpravy a korektury Julie Gonzálezová
Grafický návrh obálky a sazba Zuzi Maat

Vydala Grada Publishing, a. s. pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2022
jako svou 8600. publikaci

Tisk FINIDR

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-4988-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-4987-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-3656-8 (print)

Mým rodičům a sourozencům.
Děkuji za to, že vás mám.

Lily

Postřehla jsem, jak mi telefon vrní v kabelce, a modlila jsem se, aby to paní Michaelová neslyšela. Bylo by hodně nevhodné, kdybych jí rušila masáž telefonem. Naštěstí během chvíle přestal. Dost se mi ulevilo a vrhla jsem se na pravý bok ženy, která zřejmě v životě nedělala nic jiného, než seděla u počítače. Nevím, jak dlouho už se jí snažím odstranit ten vdovský hrb. Dneska jsem ho mordovala tak dlouho, že už mě z toho bolí prsty. Taková boule za krkem, ta dokáže udělat neplechu. Bohužel paní nedělá nic se svou nadváhou a diví se, že se ten tukový polštář vrací zpět. Ano, už se mi ho podařilo odstranit! Byl to záhul a pravidelné cvičení! Pak si to sem nakráčela znovu s tím samým. Prý se to udělalo samo. Tvrdila mi, že poctivě cvičila to, co jsem jí naordinovala… No, nevěřím jí to.

„Tak si to vemte, Liliano,“ řekla do díry v lehátku, když mi telefon začal vibrovat už potřetí.

„Moc se vám omlouvám. Slibuji, že to vyřídím rychle.“ Sundala jsem z ní ruce, přikryla ji slabou dekou a zaštrachala v kabelce. Mobil mi mezi mastnými prsty téměř vyklouzl.

„Ahoj, Bene, co se děje?“ zeptala jsem se trochu vystrašeně. Takhle usilovně mi nikdy nevolá. Vlastně jsme domluvení tak, že to zkusí jednou a já zavolám zpět, hned jak to bude možný.

„Zlato, moc se omlouvám, ale potřebuju, aby pro tebe dneska přijela Mary.“

„Cože? Proč?“ Měli jsme jet k němu domů a dívat se na marvelovky. Těšila jsem se, vždyť vyšel nový film!

„Volal mi jeden klient, potřebuje se sejít.“

„Nemůžete se sejít někdy jindy?“

„Ne, to fakt nejde. Je to prý urgentní. Musím jim vyhovět, jinak mi odejdou. Péče o klienty je to hlavní.“ Dobře, dobře, když je to urgentní, nedá se nic dělat.

„Pojedu domů autobusem.“ Vzdala jsem se večerní pohodičky.

„Proč pro tebe nemůže přijet sestra?“

„Protože jsou s Ryanem někde na výletě. To neřeš. Musím jít. Pa,“ rozloučila jsem se s ním a hodila mobil zpět do kabelky. „Moc se omlouvám, paní Michaelová.“ Hned jsem zamířila k ní a stáhla ručník jen z horní poloviny zad. Nechtěla jsem, aby mi mezi tím spodek prochladl.

„Nic se neděje, děvenko. Doufám, že mu do toho přišlo něco vážně důležitého,“ pronesla a já se zamračila na její záda. Samozřejmě že ano. Jinak by mi přece společný večer jen tak nezrušil.

Hned poté, co paní Michaelová odešla, vyhrál můj strach, a přece jen jsem zavolala Mary, jestli pro mě nepřijede. Už při vytáčení jejího čísla jsem se cítila neuvěřitelně provinile a sobecky doufala, že jejich výlet netrval celý den. Naštěstí jsem měla pravdu.

Tenhle rok je snad nejvydařenější za celý můj dosavadní život. S Mary jsme si konečně otevřely malý studio, který poskytuje rehabilitační a masérské služby. Mary si udělala snad všechny možný relaxační kurzy, od anticelulitidního až po medové a také lávové kameny. Já jsem oproti tomu navštěvovala fyzioterapeutické lekce jako šílená, jen abych dokázala Dornovu metodu, Bowenovu masáž, různé mobilizační techniky, zkrátka komplexní nápravy. Na to, aby byl člověk opravdu schopný, není nutná vysoká škola. Každý fyzioterapeut vám řekne, že teorii se naučíte, ale praxi získáte jedině tréninkem. Jsou tak pro mé povolání nejpřínosnější. Mary má ráda takové to šolíchání zad a já jdu poctivě do hloubky. Každý si tu přijde na své, jen si musí předem říct, co přesně by od nás chtěl. I když lidem se dost plete, co je fyzioterapie a co je masáž, takže ani my s Mary si na odbornou terminologii moc nepotrpíme, abychom klienty nemátly.

„Kolik lidí jsi dnes měla?“ zeptala se mě Mary, když konečně dorazila do salonu.

„Pět, jedna paní mi zrušila návštěvu těsně před začátkem. Prý nastydla.“ Uklízela jsem prostěradlo s ručníky z masérského lehátka a dávala na něj čisté.

„To je dobrý!“ zajásala spokojeně.

„Na to, jaký máme jméno, bych řekla, že určitě.“ Pořád nemůžu uvěřit, že nás zaregistrovala jako studio „MaLina“, vždyť je to směšný. V dnešní době už nikdo nepoužívá první dvě písmena ze jména pro název. Kdyby se mě na to zeptala předem, určitě bych s tím nesouhlasila. Bohužel mi nezbylo nic jiného než se s tím smířit a pracovat jako jedna polovina MaLiny. Snažila jsem se jí vysvětlit, co to v mé rodné zemi znamená. Pro nás Čechy je to ovoce. A nazývat salon, ve kterém pracují dvě ženy, po sladkém červeném šťavnatém ovoci mi nepřijde jako nejlepší nápad. Bohužel tady v Anglii to slovo žádný význam nemá. Což znamená, že to přijde divný jen mně.

„Neremcej, je to skvělý,“ sebrala mi z rukou špinavé prostěradlo a odnesla ho do koše na prádlo. Naše studio nebylo moc velké, vlastně tu je malá vstupní chodba, do které jsme narvaly křeslo, aby si případní klienti mohli počkat v pohodlí. Jedná se o 2+kk byt o dvou místnostech, do jedné se vešlo tak tak lehátko, a pak tu byla druhá, větší místnost. Malý pokoj používala Mary na svoje hladící metody masáže. Velký sloužil mně jako ideální prostor pro pořádnou manipulaci. Měla jsem tu tři nafukovací míče, každý jiné velikosti, balanční podložky, lehátko na zem, obří zrcadlo, aby se lidé při cvičení viděli, a o těch haldách tejpovacích pásek v šuplíkách ani nemluvím.

Milovala jsem to, práci s lidmi jako takovou a ten pocit, že někomu skutečně pomáhám. Dokonce jsem byla vděčná i za samostatnost. Dřív jsem uvažovala nad tím, že bych šla do nějakého rehabilitačního centra, ale o lidi v tu dobu nebyla moc velká nouze a já nic nesehnala. Navíc chtěli někoho s titulem, který já nemám. Naštěstí si moje zlatá, o rok starší sestřička usmyslela, že začneme podnikat. Jsem jí za to vděčná. Díky jejím známostem máme dost lidí na to, aby výdělek pokryl všechny výdaje na provoz, a ještě se tím uživíme. Ne že bychom si žily jako královny, ale rozhodně to není tak zlý, jak jsem čekala.

„Samozřejmě,“ ušklíbla jsem se nad její chválou toho jména. Jednou jsem jí řekla, že by si taky někdo mohl myslet, že tu nabízíme úplně jiný služby než nápravy zad. Tehdy mi málem ukousla hlavu.

„Tak jo, jedeme domů,“ prohlásila nakonec a společně jsme zamknuly. Mary je naprosto úžasná, vždycky mě vozí z práce, abych nemusela lítat pěšky nebo městskou, nevím, jak jí to kdy oplatím.

„Myslíš, že bys mě vyhodila dneska u Bena?“ Ben… už je to dva roky, co jsme se potkali na jednom kurzu. Na rozdíl od něj jsem si ho dokonce užila. Já jsem totiž byla trénovat nějakou novou metodu nápravy, kdežto on byl ten, na kom se praktikovalo. Jak se ukázalo, náš školitel tam přivedl skutečného pacienta. Přesně si vzpomínám, jak jsem mu musela srovnat skřípnuté mezižeberní svaly.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se mě tehdy, když ležel na zádech a já mu překřížila jeho vlastní ruce na prsou. Lokty měl kolmo nahoru a mělce oddechoval. Nebyla to právě nejpohodlnější poloha, ale byla to nutnost. Musela jsem to povolit pěkně komplet.

„Lily, proč?“ odpověděla jsem a on se usmál. Byl to kouzelnej úsměv.

„Jen mě zajímá, před kým vypadám jako totální padavkaaaaaa!“ přibližně takhle hodně se to poslední slovo protáhlo, když jsem zabrala a ozvalo se asi trojí křupnutí. Vyděšeně jsem se na něj dívala, když pevně stiskl oči a konečně zavřel pusu.

„Jsi v pohodě?“ zeptala jsem se otevřeně. Věděla jsem naprosto přesně, co dělám, ale v tuhle chvíli jsem se zhrozila, že jsem provedla něco špatně. Během chvíle otevřel oči, ruce vrátil podél těla a zavrtěl se. S přimhouřenýma očima mě pozoroval a zkoušel všechny možné pohyby ze strany na stranu.

„Neuvěřitelný… “ žasnul nad tím, že se konečně může pohnout. Tolik se mi ulevilo. Kdybych to zmršila, nejen že bych neprošla závěrečnou zkouškou, ale ani by mě nepozval na rande. Byla jsem neskutečně nadšená, vlastně jsem o tom klukovi věděla před první schůzkou spoustu věcí a žádná z nich mi nevadila. Čas od času si šel zahrát florbal s partou, pracoval v nějaký bance a byl to hrozný sympaťák. Člověk toho při jednom rovnání zjistí spoustu. Stačí jen, když je jeho pacient upovídaný. Benova záda by potřebovala posílit deltový sval, trapézy by měl trochu víc protahovat, a co se břicha týče, měl by zapracovat na šikmých břišních. Vlastně ještě bederku by mohl trochu posílit, aby neměl v budoucnu problém se zády, když má sedavou práci.

Samozřejmě že jsem mu to řekla hned na prvním rande. Neměl se na to ptát, jinak bych to tak nevybalila. K mé úlevě to považoval za okouzlující upřímnou odpověď a konala se další schůzka. Z té se vyklubala třetí a teď jsme spolu druhý rok.

***

(Před dvěma lety)

„Ahoj,“ pozdravila jsem toho blonďáka, co se opíral zadkem o dveře svého auta. Tedy předpokládám, že by se o cizí opírat nedovolil.

„Ahoj, moc ti to sluší.“ Přišla jsem k němu trochu blíž a on se zářivě usmíval. Musela jsem mu to oplatit, protože hned po úvodním komplimentu vytáhl zpoza zad ruku, v níž svíral růži. Byla krásná, jedna jediná, samostatná růžička, vypadala tak jemně a křehce. Tiše mi ji podal. Nestačila jsem žasnout.

„To je asi poprvé, co jsem na schůzce dostala květinu,“ přiznala jsem a přivoněla si. Byla to nádherná svěží vůně. Právě jsem se rozhodla udělat si vlastní olej na masírování. Přidám do něj květy růží.

„Opravdu? To je velká chyba.“ Očividně jsem ho potěšila, protože se ještě víc rozzářil. „Snad ti nevadí, že jsem přinesl rovnou růžovou.“ Růžovou? Aha, a proč by mi mělo něco takového vadit?

„Je na tom snad něco špatnýho?“

„Vlastně není. Nevěděl jsem, jestli přikládáš význam povídačkám, tak jsem si raději něco přečetl o tom, co jednotlivé růže vyjadřují.“ To bylo opravdu hodně, hodně pozorné.

„Co tedy vyjadřuje růžová?“ zeptala jsem se, když mi otevíral dveře a nechával mě posadit se. Zabouchl za mnou, obešel auto a pak spustil: „Žlutá by měla vyjadřovat platonickou lásku, oranžová zase touhu. Růžová je prý zájem v romantickém slova smyslu a rudá růže je zájem silný… sexuální. Bílá… to jsem vlastně zapomněl, ale můžu to vygooglit, jestli chceš.“ Musela jsem se smát tomu, jak se mi hned nabídl, že si něco vygooglí.

„Proto jsem dostala růžovou? Takže rudou nedostanu?“ Rychle se na mě otočil a pak se podíval zase na cestu. Koutky mi cukaly a čekala jsem na jeho reakci. Tak se snažil a já ho ještě zlobím.

„Co? No… samozřejmě. Jen jsem si myslel, že bych tě tím mohl vystrašit.“ To bylo tak hrozně roztomilý.

„Nemusíš se bát, já nepoznám, která růže má jaký význam. Nikdy jsem si to nezjišťovala. Takže jsi na mě teď udělal opravdu dojem,“ přiznala jsem a znovu si přivoněla. To rande bylo senzační a zakončil ho polibkem. Byla to krása. Nikam nespěchal, dával si na čas, počkal s tím až před dveře domu, ve kterém jsme s Mary bydlely, a dokonce se mi nesnažil ani strkat jazyk do pusy. To si nechal až na to další.

***

(Nyní)

„A proč si tě nevyzvedl on, když máš jet k němu? Mohla jsem si dát s Nellou víno,“ zabručela Mary a tím mě vytrhla ze vzpomínek.

„Říkal, že má nějakou důležitou schůzku.“ Upřímně… taky jsem doufala, že si mě vyzvedne sám.

„Jak jinak,“ protočila panenky a víc to nekomentovala. Nebylo to poprvé, co měl nějakou důležitou schůzku a já se k němu musela dopravit. Vždycky jsem to zvládla. Má novou práci, jasně že se musí teď hodně snažit, aby se vypracoval. Abych pravdu řekla, nechápu, že odešel z banky za nejistou pozicí finančního poradce, jenže já nemám co říkat. Dělala jsem chvíli v cizím salonu a teď jsem si se ségrou otevřela vlastní. Vyžaduje to hodně aktivity, času a ještě víc přemýšlení nad tím, co všechno vylepšit. Z čehož vyplývá, že ho vlastně chápu. Hned jak se zapracuje, získá klienty a dostane se na rozumný stálý příjem, určitě bude klidnější. Jsem si jistá, že jeho časový harmonogram se srovná do normálu a volno rozhodně budeme trávit společně.

Konečně zastavila před jeho bytem, kde jsem vystoupila. Naklonila jsem se do okénka a ještě si ujasnila plány na následující tři dny. „Zítra máš lidi jen ty, že jo?“

„Jasně, dej si v pátek voraz, o víkendu si pěkně odpočineme u filmu a pak v pondělí alou do práce,“ usmála se nadšeně. Máme kliku, že nám to tak hezky vyšlo.

„Super, tak jo. Moc děkuju za odvoz,“ poslala jsem jí pusu na rozloučenou a ona mi poslala svou. Připadala jsem si při tom jako malá holka, ale bylo to fajn. Nevím, co bych si počala, kdybych s ní nebyla za dobře. Ona je moje všechno.

Samozřejmě že mám ještě Bena a rodiče, jenže Mary se mnou vyrůstala a zúčastnila se všech mých trápení i radostí, stejně tak jako já těch jejích. „Samozřejmě, tak pá,“ rozloučila se se mnou a já se vydala ke zvonku. Slyšela jsem, jak její auto odjelo, a konečně jsem zazvonila. Během chvíle se ozval mužský hlas.

„Kdo je?“ No kdo asi, copak čeká někoho jinýho?

„Já,“ odpověděla jsem otráveně a moje nálada o něco klesla. Bez dalšího komentáře se ozval bzučák. Bydlel v přízemí, takže stačilo tak deset kroků a stála jsem u jeho dveří. Konkrétně čtyři kroky hlavním vstupem kolem výtahu rovně a šest doprava. Na jednu stranu to bylo fajn, jenže na druhou bych se bála přes noc větrat, aby mi někdo nevlezl do bytu. Ostatně mně to může být jedno, protože tu stejně nebydlím. Jsme spolu dva roky a mám dojem, že ačkoliv se o společném bydlení kdysi jednou zmínil, nikdy se nerozhoupal k jeho realizaci. Což je trochu smutné.

„Ahoj, zlato,“ pozdravil mě a já si přišla pro pusu.

„Ahoj,“ nebylo to takové přivítání, v jaké jsem doufala, protože u ucha držel telefon a hned, jak mě pozdravil, pustil mikrofon, který zakrýval rukou a odešel dovnitř. Stála jsem na prahu dveří a pozvala se dál sama.

„Jistě,“ ozvalo se z obýváku, když jsem si zouvala boty. „Kdy by se vám to hodilo?“ můžu jen hádat, že si právě domlouval nějakou další – důležitou – schůzku. Prošla jsem kolem dveří od koupelny rovnou do obýváku. Byl spojený s kuchyní, takže jsem zamířila přímo k lince a po dlouhém dni si dopřála sklenici studené vody. Byla jsem hrozně žíznivá, tahle práce je náročná. Fyzicky a někdy i psychicky.

„Máš to na dlouho?“ zašeptala jsem jeho směrem a on máchl rukou, abych byla potichu.

„Samozřejmě, zítra by to šlo,“ nejenže mě odbyl, ale on si něco opravdu domlouval na zítra? Já jsem si myslela, že jsme se shodli na tom, že strávíme celý pátek spolu. Mám jediný den volno. Kdybych to tušila, tak si sjednám nějakého klienta nebo třeba vyrazím s Mary a Nellou někam ven. Ne že bych měla kamarádek moc. Trochu nešťastná jsem odešla do jeho pokoje a vytáhla si ze skříně oblečení. Stačily mi trenky s tričkem, abych se mohla osprchovat a obléknout se do čistého. Dneska už se stejně nikam nechystáme.

„Takže na pátou?“ zaslechla jsem ho ještě, když jsem se zavírala v koupelně. Sundala jsem si všechno oblečení a užívala si tu krásnou sprchu. Byla jsem úplně splavená a tohle mi moc bodlo.

„Tak kohopak to tu máme,“ ozval se šibalský hlas zpoza závěsu. Kousek jsem ho odtáhla a vykoukla na něj. Ben tam stál s úsměvem na tváři a čekal, až vylezu.

„Potřebovala jsem sprchu. Dáš mi ručník, prosím?“ odsunula jsem celý závěs, aby na mě viděl, a napřáhla ruku dopředu.

„Jasně,“ natáhl se po ručníku a podal mi ho. „Neuvěříš, s kým mám zítra schůzku.“ Ne, tak to vážně neuvěřím. Stojím tu před ním nahá a on řeší, s kým jde zítra na schůzku. Dobře, dneska asi nic nebude. Omotala jsem si ručník kolem těla.

„Povídej,“ vybídla jsem ho a opatrně vystoupila z vany. Nejhorší varianta koupelen ze všech. Byla to vana se závěsem. Když se člověk chce jen ve stoje vysprchovat, buď postříká podlahu, nebo se na něj ten závěs přilepí. To radši setřu celou koupelnu.

„Je to šéf mýho šéfa,“ pronesl nadšeně. Tohle nevěstí nic dobrého.

„Máš nějakej problém?“

„Nemám žádnej problém.“ Protočil oči a ustoupil mi z cesty, abych mohla sáhnout po čistém oblečení. „Tahle firma je hodně rodinná, všichni se tam dobře znají a hodně spolu komunikují. Fakt jsou hrozně fajn. To, že se mnou půjde na večeři, je senzace. Dozvím se tam nový věci, určitě něco pochytím a třeba mi i poradí, jak na lidi líp zapůsobit.“ Byl z toho člověka tak hrozně nadšený, že bych ho nejraději taky poznala. Moc by mě zajímalo, jestli je to vážně takovej borec, jak mi ho tu vykresluje.

„Ty umíš dobře působit na lidi,“ myslela jsem si, že ho tím potěším a povzbudím, místo toho jsem si vysloužila odfrknutí.

„Zlato, prosím tě, já jsem žabař, to oni jsou borci. Kéž bych byl takovej jako oni, to by šel business úplně sám.“ Chudák, měl o sobě tak mizerný mínění, když se srovnával s těmahle chlapama. Dostkrát za poslední půlrok, co v této firmě pracoval, mi o nich vyprávěl. Ale ve finále jsem toho o nich věděla fakt málo. Rodinu sice někteří mají, ale z Benova vyprávění vím, že jsou věčně v práci, neustále si zvyšují cíle, nabírají nové lidi a snaží se získat co nejvíc klientů. Řídí se heslem: čím víc, tím líp. A taky musí být ti klienti trochu movití. Vlastně je to taková ta hnusná pyramida, ale to jsem zmínila jednou ze začátku a bylo mi vysvětleno, že to tak není.

„Myslela jsem si, že zítra půjdeme na večeři spolu,“ nadhodila jsem trochu smutně, aby si vzpomněl, že jsme měli plány.

„Já vím, zlato, nezlob se, ale tohle je vážně velká příležitost. To se nestává jen tak, že mě pozve na schůzku. Nemůžu si moc vybírat, kdy proběhne.“ Nemůžeš, anebo nechceš? Mrzelo mě to, fakt že jo, především proto, že to nebylo poprvé, co mi něco zrušil.

Má šíleně časově náročnou práci, když mi každou chvíli ruší naše plány. Jen mě mrzí, že po té schůzce nikdy nedorazí k nám. Není to tak, že by si ji odbyl a přijel, kdepak. On si vše zařídí a pak jede domů. Párkrát jsem se ho zeptala, jestli nechce přijet k nám, ale byl unavený. Má to těžké. „Nedá se nic dělat, tak jindy,“ pokrčila jsem rameny a nechala se odvést ke gauči, kde jsme si pustili film.

„Seš nejlepší,“ líbnul mě na spánek. Vážně moc doufám, že ten chlap mu poradí, jak svůj vzestup urychlit. Tohle bylo hrozně ubíjející. V průběhu filmu dvakrát odběhl, aby svým kamarádům, kteří nastoupili s ním, oznámil, s kým se zítra sejde. Pak to taky někomu psal do zprávy, protože mobil měl neustále v ruce. Ten film jsem sledovala vlastně jen já a ještě jsem z něj pár minut neslyšela kvůli jeho hovorům.

Lily

Druhý den jsem se probudila a měla jsem co dělat, abych rozmrkala spánkem zalepené oči. Usnula jsem, ani nevím jak. Nevytuhla jsem na gauči u toho filmu?

„Dobré ráno,“ ozval se čilý a až příliš hlasitý Ben od stolu. Měl před sebou otevřený notebook a vedle hrnek. Předpokládám, že s kafem. Po ránu nepil nic jiného.

„Krásné ráno, Beny,“ pokusila jsem se zaostřit jeho směrem.

„Přenesl jsem tě do postele, bylas úplně mrtvá.“ Tak to by vysvětlovalo to zmatené probuzení. Fakt jsem si ten přesun vůbec nepamatovala. Moment, on mě přenesl? To je tak krásný. Vyhrabala jsem se z peřin a přesunula se k němu. Právě mu tam běžel rugbyový zápas. Zavřel si laptop a otočil se na mě.

„Jak si vedou?“ věděla jsem, že by se na jiný tým, než ten, kterému fandí, nedíval. Mám za to, že jeho favoritem je Bristol.

„Dobře, ale nejsou to naši, tak to nepotřebuju vidět.“ A hele, ještě si ten název pamatuju. Nikdy jsem se s ním na ten sport nedívala, ale on byl vždycky strašně nadšenej, když vyhrával jeho tým. Prohlašoval to tak pyšně, že jsem se musela usmívat. Dala jsem mu pusu na dobré ráno a vysloužila jsem si pohlazení ruky a pak jsem musela odběhnout na záchod. Když jsem se konečně dostala ke kuchyňským hodinám, zhrozila jsem se. Bylo skoro poledne a já teprve vstávala. Vždyť přijdu o několik hodin s Benem jen proto, že jsem spala!

„Jak dlouho jsi vzhůru?!“ zavolala jsem na něj a on odpověděl.

„Asi dvě hodiny!“

„Proč jsi mě nevzbudil?!“ volala jsem zpět do pokoje.

„Vypadalas, že se potřebuješ vyspat,“ teď už byl se mnou v místnosti.

„To můžu dělat zítra, teď jsem chtěla být s tebou,“ uvařila jsem kafe jen sobě, protože on už měl na stole své. Bylo cítit na hony daleko, nechápu, jak může pít tak silný preso.

„Jak jsem to měl vědět?“ pokrčil rameny. To zabolelo.

„Ale no tak,“ zamračila jsem se a on se přesunul ke skříni s jídlem. Jak asi mohl vědět, že s ním chci trávit čas? To byla hodně hloupá otázka. Kdysi jsme raději nešli spát, jen abychom si mohli co nejdéle povídat a zkrátka spolu trávit čas.

„Co budeme mít k obědu? Mám vyndat těstoviny nebo rýži?“ Hrabal se ve skříni, zatímco já měla nos zabořený v lednici. Sotva jsme se domluvili, došla jsem se opláchnout a podívat se na svůj mobil.

„A sakra!“ Asi čtyři nepřijatý hovory od Mary. Byla jsem k smrti vyděšená, než jsem si přečetla její zprávu, která dorazila po nepřijatých hovorech.

Koukej mi to už vzít! Mám klienta!

Byla rozčílená, ale očividně se jí nic nestalo. Ona všechno píše krásně na rovinu. Kdyby to nedělala, poslední slova si odpustí a já bych zhrozená obvolala snad všechny nemocnice ve městě, jestli tam náhodou neleží tmavovlasá masérka. Rozhodně bych byla schopná to udělat, kdyby mi nevzala hned telefon.

„Co se děje?“ přišel do pokoje Ben.

„Mám čtyři zmeškaný hovory od ségry.“ Zamávala jsem mobilem před sebou a on máchl rukou.

„Jo tak, já se lekl, že se něco stalo,“ pronesl klidně a zase odkráčel. Vždyť jsem ani nestihla všechno doříct, klidně se mohlo něco stát. Jeho hovory jsou zřejmě důležitější. Zadala jsem zpětné volání a celá tři zazvonění trvalo, než mi to zvedla.

„Co děláš? K čemu máš ten telefon?“ vyjela na mě místo pozdravu.

„Promiň, včera jsem ho měla kvůli klientům ztlumenej a zapomněla jsem si ho dát nahlas.“ Byla to pravda. Klienty nesmí rušit vůbec nic. Už jsem se poučila, že ani vibrace nejsou vhodné. Mám tam čistej vzduch, zapálenou svíčku, když jdou lidé jen na obyčejnou masáž, tak pouštím tichou klidnou hudbu a rozhodně mi tam nesmí vyzvánět telefon. Nehledě na to, že ona si vybrala melodii, která mi hraje, když volá. Těžko bych vysvětlovala, že slova „I am sexy and I know it“ jsem si nezvolila sama.

„No jo, no jo, tak poslouchej,“ přestala vnímat moje omluvy a spustila: „Volal nějakej týpek, že potřebuje nutně někoho, kdo by mu srovnal záda.“ To není zase tak hrozný, tak proč kvůli tomu tak šílí?

„No tak ho normálně objednej, ne? Dej ho hned na pondělí, jednoho navíc ještě zvládnu, ale nikoho dalšího už mi tam nedomlouvej. Naléhaví klienti nejdřív v úterý.“ Moc dobře jsem znala svoje kapacity, teda myslela jsem si, že je znám. Kdybych si dala víc lidí, než bych byla schopná fyzicky zvládnout, bylo by to na škodu. Nedovolím si někoho odfláknout jen proto, že už nemůžu nebo že potřebuju šetřit síly na dalšího zákazníka. To by byla ta nejhorší reklama ze všech. Nebudu lhát, nejvíc klientů nám teď chodí díky doporučení, nesmím naše jméno ohrozit. Když je třeba, zvládnu i deset lidí za den, ale pak jsem pěkně hotová. Proto si je rozvrhuji rovnoměrně.

„Potřebuje to dneska,“ ozvalo se z telefonu a já zvedla obočí.

„Dneska?“ Musela mi to zopakovat.

„Ano, ten pán chce, abys ho srovnala dnes. Prý je na tom vážně špatně a potřebuje být co nejdřív v pohodě.“ To by mohl říct každej, že potřebuje vzít hned.

„Já mám dnes volno,“ zaprotestovala jsem, ale Mary se nedala odbýt.

„Lily, je to cizinec a nabídl mi za to třikrát víc, než je naše standardní cena, když vezmeme lehátko a přijedeme ho srovnat.“ Výborně, zazobanej cizinec si myslí, že si nás koupí. Nesnáším, když mají lidé pocit, že peníze vyřeší úplně všechno. Jenže zase… třikrát tolik? To je vážně hodně peněz za jedno rovnání. Bude to tak hodina, maximálně hodina a půl, to přece není tak zlý. Zvažovala jsem pro a proti, než jsem odpověděla.

„Šlo by to až po pátý?“ Tou dobou bude Ben na schůzce a já můžu klidně pracovat. Aspoň bych se nenudila.

„Nešlo, potřebuje to ve dvě.“

„Cože?“ vyjekla jsem. „Vždyť to je ani ne za dvě hodiny. Proč jsi mi nedala vědět dřív?“ To se ten chlap snad musel zbláznit, ne? Jak si to jako představuje, že si zavolá a oznámí nám, že zaplatí kupu peněz, jen abychom mu za dvě hodiny srovnaly záda. Buď je na tom fakt tak zle, nebo je to nějakej idiot namyšlenej.

„On volal už dopoledne, jenže to mi někdo nebral telefon. Věděla bys to jinak dřív.“ Aha, no tak to ho asi omlouvá. Trochu.

„Počkej, domluvím se s Benem,“ ukončila jsem hovor a odešla do kuchyně, kde už Ben krájel maso.

„Tak co se stalo?“

„Mary vzala jednoho klienta, kterýho nestíhá, a potřebuje, abych to zvládla já.“ Nebudu na to chodit oklikou, prostě to řeknu. Je nesmysl, abych se snažila nějak agresivně bránit svůj postoj k tomu, že on si přece naplánoval schůzku jako první.

„Tak proč to domluvila?“ Ano, to je vážně dobrá otázka.

„Zaplatí nám třikrát tolik.“ Jeho reakce byla jiná než ta má. Já jsem byla dost otrávená a možná i pobouřená, ale Ben? Ten uznale pokýval hlavou.

„V kolik hodin to máš mít?“

„Ve dvě,“ trochu omluvně jsem nakrčila čelo a on znovu pokýval.

„Potřebuješ tam hodit?“ Ježíšikriste, nevadilo mu to. Ještě že. Díky za ty dary.

„Pokud s tím nemáš problém, byla bych ti vděčná,“ tvářila jsem se teď už zase prosebně a téměř nevinně, jen aby souhlasil. Měla bych se mu zmínit teď, nebo až potom, že se potřebuju stavit v salonu pro věci? Asi spíš až potom.

„Nevadilo. Ať pošle adresu,“ ukázal prstem na můj telefon. Hned jsem napsala Mary. Byla štěstím bez sebe, že to dopadlo, a dokonce mi nabídla, že bude v neděli vařit a uklidí byt. Ano, bydlely jsme spolu už pár let. Taky s námi žil její přítel, takže jsem se cítila dost blbě, jenže ona trvala na tom, že musím zůstat s nimi, a já jí byla vděčná. Neumím si představit, že bych měla bydlet sama. Možná na to ještě nejsem připravená.

Ta hodina s Benym utekla neskutečně rychle. Už jsem seděla na sedadle spolujezdce, v kufru bylo mé lehátko, oblečená jsem byla jako profík v bílém a nechala jsem se pochmurným Londýnem odvážet až na samý jeho kraj. Jeli jsme pěknou dobu, než jsme dorazili k Hamptonu a Ben zaparkoval před luxusním hotelem, který byl na adrese, již nám poslala Mary. Co se taky divím, když je ochotný zaplatit tolik. Snad jsem si vážně nemyslela, že pojedu k němu domů? Ty jo doufám, že si nemyslí, že si objednal nějakou šlapku. Vždyť je to cizinec. Co když nepochopil služby, které máme napsané na svých stránkách? Co když pochytil jen ty části o čokoládě a medu na celém těle? Může vůbec Dornova metoda znít jako nějaký druh sexu?

Panebože, uvažuju nad kravinama. Stejně jsem z toho byla docela nervózní. Už jsem takhle za klienty párkrát jela, ale většinou to byl někdo na doporučení nebo známý. Za někým, koho neznám, jedu úplně poprvé.

„Chceš tam přijít pozdě?“ zeptal se mě Ben, když jsem dál zírala na obrovské zdobené dveře hotelu a ne a ne se pohnout z místa.

„Říká ti něco akademická čtvrthodinka?“ odbyla jsem ho trochu zostra a on se rozesmál.

„Říká, ale měla bys vědět, že na schůzky, který jsou důležitý, bys měla vždycky chodit včas. Ne-li s předstihem,“ poučil mě a já protočila oči.

„Vždyť už jdu, děkuju za odvoz,“ dala jsem mu pusu a sáhla po klice.

„Kdybys potřebovala vyzvednout, napiš. Tu schůzku mám až v pět, snad to stihnu. Nebo ti objednám Uber, aby ses nemusela tahat s lehátkem.“ Jak je možný, že mi ten kluk někdy připadá jako nejhodnější člověk na světě, a někdy bych ho nejradši nakopla?

„Děkuju, dám pak vědět,“ vyndala jsem si věci z kufru a vyrazila dovnitř. V hale jsem se zeptala na pana Smithe a zjistila jsem, že mě údajně očekává.

Pan Smith, to je vážně směšný.

Vyjela jsem do posledního poschodí a našla dveře s číslem dva. Vážně dvojka? Jsem úplně nejvýš a tohle jsou první pokoje? Nemělo by to být obráceně? Myslela jsem, že to začíná většinou odspodu. To je fuk. Zaklepala jsem na ně klouby a lehátko jsem si položila k noze.

„Už jdu!“ ozval se mužský hlas na druhé straně. „Kdo je tam?“ řekl ten někdo. Očividně stál přímo za dveřmi, takže nechápu, proč se tak blbě ptá.

„Jsem tu kvůli masáži pana Smithe,“ odpověděla jsem a dál zírala na dveře. Chrastění řetízku během vteřiny přestalo a dveře se otevřely dokořán. Zírala jsem jako blázen na toho chlapa ve dveřích. Usmíval se od ucha k uchu, a že ty uši měl pořádný. Taky byl neskutečně namakanej. Na sobě jen tričko s džínama a těch svalů.

„Pojďte dál,“ vybídl mě s přízvukem a lehce popadl mé lehátko. Jako pírko ho zvedl ze země, a ještě mi ustoupil z cesty, abych mohla v klidu projít.

„Vy jste pan Smith?“ zeptala jsem se obezřetně.

„Ano, já jsem vám volal,“ potvrdil mi a přehodil si těch osmnáct kilo v mém vaku jako kabelku z ruky do ruky.

„Víte, že jsem masérka, že ano?“ Na to, že by ho měla bolet záda, byl až nějak moc fit. Trochu jsem se zhrozila, že si vážně spletl služby, které nabízíme.

„Vím. Proč se ptáte?“

„Vypadáte docela v pohodě. Určitě vás bolí záda?“ máchla jsem rukou směrem k němu. „Nerada bych, aby došlo k nějakému… nedorozumění,“ pokusila jsem se mu to vysvětlit co nejšetrněji.

„Já taky jsem v pohodě,“ přikývl a naznačil, abych se zula a prošla dál.

„Já ale jiné služby nenabízím,“ bosá už jsem byla, ale z místa jsem se odmítla pohnout. Ten chlapík se na mě obrátil. Nejdřív přimhouřil oči a pak se rozesmál.

„Jo tak!“ vřískl mezi smíchem a já se začala mračit. „Už jsem to pochopil.“ Smál se dál a pak začal máchat rukama. „Nemusíte se bát slečno, jde mi čistě o profesionální práci,“ ujistil mě a snažil se uklidnit. Dobře, vzhledem k tomu, jak směšné mu to přišlo, asi bude všechno v pořádku. Udělala jsem pár kroků vpřed a vstoupila za ním do velkého pokoje, který byl jistě obývákem.

„Tak co vás bolí?“ zeptala jsem se trošku ostřeji, aby se už přestal smát. Začala jsem přemýšlet, co s ním provedu.

„Mě nic,“ zakroutil hlavou a pak ukázal prstem na gauč, „to on má problém.“ Podívala jsem se směrem, kterým ukazoval, a zahlédla tam dalšího chlapa. Hned, co si nás všiml, ostře vydechl.

„No to si děláš srandu,“ pronesl anglicky s úplně stejným přízvukem jako ten první a naklonil hlavu ke straně. Měl o dost hlubší hlas, až mi z toho přeběhl mráz po zádech. Taky mnohem zvučnější. Doufám, že mi tu nic neprovedou. Ani ten přízvuk jsem nedokázala určit, odkud ksakru jsou?

„Dobrý den,“ pozdravila jsem slušně a čekala, jestli se taky zvedne, nebo ne.

„Dobrej,“ odseknul a otočil hlavou zase směrem k nám.

„Co máš za problém?“ zeptal se muž vedle mě, kterého jsem si okamžitě prohlédla. Měl trochu tmavší pleť a vlasy černé jako tér. Vlastně to bylo vůbec poprvé, co jsem potkala muže s dredama na hlavě. Mohl je mít tak pod bradu a teď svázané do jednoho velkého culíku. Nevypadalo to špatně, jen jsem to ještě nikdy předtím neviděla.

„Vždyť je to ženská,“ prohodil ten na gauči a já vytřeštila oči jeho směrem. Dredy nedredy, teď má mou pozornost ten idiot na gauči.

„Prosím?“ vylítlo ze mě dřív, než jsem to stihla zabrzdit.

„Bez urážky, madam, ale Jacku to myslíš vážně? Poslední, kdo nás rovnal, byl snad stokilovej chlap a stejně byl úplně vyřízenej.“ Tak takhle to teda je. On nevěří, že si s ním poradím. Jen počkej, ty zmetku, já tě srovnám tak, žes to v životě neviděl!

„Nikoho jinýho jsem nesehnal takhle nahonem. Tady paní má skvělý hodnocení a recenze na internetu, buď rád, že si udělala čas,“ oponoval mu ten druhý. To si pište, že mám dobrý recenze.

„Já v tom nevidím problém,“ pronesla jsem sebejistě a zvedla bradu trochu výš.

„Vidíš, nemá s tím problém,“ namířil na mě rukou ten dredáč, který se pravděpodobně jmenoval Jack.

„Zrušíme to, ještě vás odsud povezeme do špitálu,“ odtušil ten na gauči a pokusil se pohnout. Místo toho sebou jen trhnul, vrátil se zpět na původní místo a chytil se za žebra.

„Víte co? Pán má pravdu, očividně mě vůbec nepotřebuje, asi bychom to měli odpískat,“ mávla jsem ledabyle rukou směrem k tomu chromému a otočila jsem se k odchodu.

„Prosím, zůstaňte tu,“ pokoušel se mě zastavit Jack a najednou v úplně cizím jazyce spustil na toho na gauči. Neustále na něj zvyšoval hlas a oba dva na sebe něco hulákali. Co to bylo sakra za jazyk? Taková hatlapatilka. Jejich rozhovoru jsem vůbec nerozuměla, ale vzhledem k tomu, že mým směrem nejednou zamířily jejich ruce, jsem usoudila, že to bude o mé práci tady. Ta hádka zněla tak děsivě, že i já, která jsem byla naprosto nevinná, jsem se trochu bála. Vlastně jsem se bála dost, nejradši bych byla někde úplně jinde s někým úplně jiným. Měli hluboké zvučné hlasy, a když takoví chlapi řvou? To prostě nechcete.

„Vážně si troufáte?“ Byla to téměř věčnost, než na mě ten na gauči promluvil. Skoro mi nedošlo, že by mohl mluvit na mě.

„Samozřejmě, s vámi si bez problémů poradím,“ kývla jsem znovu sebevědomě a dávala si dobrý pozor, abych kladla dost velký důraz na spojení – s vámi. Muž vedle mě se uchechtl.

„Výborně, to bychom měli, takže já můžu jít. Pokuste se ho napravit, prosím. Kdyby měl bejt takhle protivnej ještě pár dní, tak ho zabiju,“ oznámil s úsměvem a odběhl pryč.

„Super, takže můžeme masírovat tady?“ zeptala jsem se toho muže na gauči.

„Ano.“ Nedožadovala jsem se ničeho dalšího. Vybalila jsem své lehátko, rozložila ho a přehodila přes něj čisté prostěradlo.

„Unese mě to?“ zeptal se nedůvěřivě, když jsem si připravila na malý stolek několik olejů a emulzí, abych to pak nemusela nikde hledat zamaštěná.

„Samozřejmě,“ odpověděla jsem a naznačila mu, aby se přesunul ke mně. Dvakrát se zhluboka nadechl a pak se s heknutím zvedl na nohy.

„Určitě?“ Teď když přistoupil a já si ho pořádně prohlédla, jsem trochu zapochybovala.

„Bez obav,“ nevím, jestli jsem ujišťovala sebe, nebo jeho. Bože, snad se to pod ním nezboří. Jenže on byl tak obrovskej. Mohl mít ke dvěma metrům a jsem si jistá, že takových sto dvacet kilo mít určitě bude. „Nechte si jen trenky, prosím, a postavte se rovně,“ vybídla jsem ho a snažila se moc nezírat. Stál ode mě jen něco málo přes metr a s potížemi se kroutil, aby si stáhl mikinu přes hlavu.

„Potřebujete pomoct?“ nabídla jsem se a on zády ke mně zabručel.

„Ne.“ Pravá ruka mu nešla moc zvednout, a když se příliš narovnal, nadechoval se trhaně. Hluboký nádech se mu nedařil vůbec. Takže minimálně mezižeberní svaly a asi nějaký ten obratel. Musím zkontrolovat hrudní koš. Začala jsem analyzovat situaci a vytvářet si trochu představu o tom, co mě čeká.

„Vím, jak bych vám mohla pomoct,“ zkusila jsem to znovu, když si potřeboval v průběhu trochu odpočinout.

„Umím se svlíknout sám,“ zavrčel na mě, konečně stáhl mikinu a jeho zářivě bílé tričko tvořilo perfektní kontrast s tmavou kůží. Jenže to nebylo to, co upoutalo mou pozornost. Černé obrovské tetování se táhlo od jeho ramenního kloubu po obvodu celé paže až do poloviny mohutného předloktí. Tolik čar a propojených linií, neskutečný. Zírala bych na to dál, ale pak si sundal tričko a došel až k lehátku, které bylo přímo vedle mě.

Ach… můj… bože.

V životě jsem neviděla naživo takový tělo. Byl obrovskej a ano, ten metrák měl určitě, ale všechno ve svalech. Doslova chodící hora svalů. Ramena měl široký a ty trapézy? Ještěže má tak dlouhej krk, protože jinak by mu hlava navazovala přímo na ně. Každičkej sval na zádech a břiše byl snad desetkrát větší než sval obyčejnýho smrtelníka. No, možná přeháním, ale u některých to tak rozhodně platí. Tohle byla podívaná přímo pro bohy. Ještě ani neležel a já si mohla říkat, kterej sval je kterej. Perfektně vyrýsovanej, vážně perfektně.

Už se těším, až si budu moct sáhnout.

Z profesionálního hlediska samozřejmě.

Alexander

Nesnáším, když se cítím neschopnej. Bohužel jsem si tak připadal už druhej den, akdyž mi Jack zavolal masérku, bylo to ještě horší. Všechny zranění vždycky rozchodím, tak proč ji musel volat zrovna teď? Jo jo, jasně, je to mistrovství, je to důležitý arozhodně si nemůžu dovolit bejt chcípák. Jenže itak. Vždyť on zavolal ženskou! Ženskou!

„Ne, proč?“ Kčemu je tohle dobrý vědět?

„Ano, je nejlepší.“ Ona to snad myslí vážně.

„Tři dny?“