Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hayley Doyleová

Neviděla jsem tě přicházet

Z anglického originálu Never Saw You Coming, vydaného nakladatelstvím AVON v Londýně v roce 2020, přeložila Kateřina Harrison Lipenská.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2020,

jako svou 7704. publikaci.

GRADA Publishing, a. s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz, www.metafora.cz

Redakce Marie Hajdová

Korektura Květa Svárovská

Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Marie Drobná

Tisk a vazba CPI Moravia Books, s r. o.

První vydání, Praha 2020

Never Saw You Coming © Hayley Doyle 2020

Published by AVON, London

Translation © Kateřina Harrison Lipenská, 2020

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-447-3 (ePub)

ISBN 978-80-7625-446-6 (pdf)

ISBN 978-80-7625-084-0 (print)

Pro Oliho

Pravda je samozřejmě taková, že žádná cesta není.

Vždycky přicházíme a zároveň odcházíme.

– David Bowie

PRVNÍ ČÁST

1

Zara

„Pojedu,“ říkám Katie do telefonu. „Každopádně už mám sbaleno.“

Sedím v kavárně u vody, popíjím limonádu z čerstvé máty a sleduju lidi, jak přejíždějí tam a zpátky přes záliv Dubai Creek na tradičních dřevěných vodních taxi loďkách, kterým se tady říká abras. Vpravo ode mě trčí ze siluety centra Burdž Chalífa jako obří pero dotýkající se hrotem modré oblohy bez jediného mráčku. Katie sem za mnou měla přijít, ale zase to zrušila, což je poslední dobou obvyklé.

„Takže odjíždíš z Dubaje,“ odtuší Katie, „a radši budeš žít někde v Británii, v úplně cizím městě s chlápkem, kterýho sotva znáš?“

„S Nickem už strašně dlouho mluvíme o tom, že spolu budeme žít,“ vysvětluju.

„Jenže Nicka jsi šest měsíců neviděla.“

„To je jako nic, když se chystáš s někým strávit celý život.“

„Zaro Khoury. Ty vůbec nepřemýšlíš.“

Proč se mnou mluví tak povýšeně? Přece nejde o to, že bych nepřemýšlela.

Jde o to, že přemýšlím jinak, dělám něco, co není běžné. A na tom přece není nic špatného, ne? Copak můžeme zažít báječné věci, když se báječným věcem budeme bránit?

„Táta ti nemůže financovat milostný život,“ peskuje mě.

„Neměj obavy,“ odseknu. „Nebude.“

Nic na to neřekne, jako by čekala na vysvětlení.

„Nějaký peníze našetřený mám, Katie. A plán. Chci si dodělat školu.“

„Jasně. Víš, jak to bývá? Když už z toho vypadneš…“

„Koukni, tady nejde jen o Nicka Gregoryho.“

„Ale prosím tě, Zaro, nech toho. Tady jde jenom o Nicka Gregoryho.“

Přes záliv se ke mně donese volání k modlitbě, krásná a trochu znepokojivá melodie mě přiměje se na chvíli zastavit s pohledem upřeným ke vzdáleným mešitám. Brzy se setmí. V téhle části světa se den mění v noc rychle, když si neúnavné slunce dává pauzu a nechává ještě odvážnější měsíc vládnout purpurové obloze. Nikdy jsem se tady necítila jako doma, i když jsem tu strávila většinu svých třiceti let. Chtěla bych někde zakořenit, ale zatím se mi chce jen utíkat. Jemný vánek se mě snaží nadzvednout ze židle a odnést daleko odsud. Jizva velikosti nehtu na prostředníčku a tvaru Austrálie na mé pravé tváři už není připomínkou toho, co se může pokazit, ale znamením všeho, co se může podařit.

„Věř mi,“ já na to. „Má to tak být.“

Katie mi řekne, že už musí jít, má schůzku. Nepopřeje mi šťastnou cestu ani mi nepřipomene, ať jí píšu všechny podrobnosti. Ani se nezmíní o počasí – a cizinci o britském počasí vždycky mluví rádi. Prostě zmizí.

Jako já.

Zítra ráno přistanu na Heathrow. Koupím si ojeté auto, které jsem si našla na internetu, a pojedu dvě stě mil na sever od Londýna, do města známého díky fotbalu, silnému přízvuku a samozřejmě Beatles. Do města, kde všemu dobrému říkají boss.

„Kdybys za mnou tak mohla přijet,“ přeje si Nick často. „Určitě by se ti tady líbilo.“

No, Liverpool už na mě čeká.

2

Jim

„Neznámý volající.“

Když volá neznámý číslo, vždycky to zvednu. Je to jedno z mých tří životních pravidel. Další je vstávat v šest, abych byl v sedm tady v práci, v mýtný budce u tunelu Mersey. K tomuhle pravidlu patří ještě tmavomodrý kalhoty, svetr do véčka a reflexní vesta, jinak by mě vyrazili. A poslední pravidlo je, že se starám, aby máma brala prášky a pětkrát denně vyšla do schodů, aby potrénovala srdce.

Jinak nic neřeším.

Jenže teď mi pod rukou svítí a vibruje „neznámý volající“.

Telefon leží displejem vzhůru na stolku, za kterým mám zmáčklý kolena, hned vedle salátovýho paperbacku. Autobiografie Gena Wildera, další úlovek z antikvariátu. V práci jsem už skoro hodinu, ale tenhle stůl není můj. Zítra možná budu ve vedlejší budce. Včera jsem pracoval o tři budky nalevo. Dívám se na telefon a chce se mi ho zvednout.

„Nech se ostříhat, kámo!“

To je ten chlápek ve focusu. Každý ráno platí za tunel librou a poslouchá místní rádio, nějaký přiblblý ranní vysílání, kde hrajou ty nejžhavější a nejlepší hity. Jeho silnou kolínskou jsem cítil už mockrát, nemluvě o těch poznámkách na moje vlasy, pořád dokola.

„Mějte se,“ odpovím a vrátím mu drobné.

„Díky.“

A focus zmizí v tunelu, ve zbytečných otáčkách. Přijede další auto, stočí se okýnko, podám peníze.

„Neznámý volající“ pořád vibruje.

Kruci. Vždycky zvedám neznámý čísla. Od tý doby, co mi umřel táta, před osmi lety. Hele, nechci do toho nijak zabředávat. Jenže když vidím displej, vzpomenu si. Tehdy jsem to napoprvý nezvedl. Ani napodruhý. Až na třetí pokus se mi dovolali. Volali z nemocnice a sháněli Jima Glovera a já jsem řekl: „To jsem já.“ Nějaká žena mě tichým hlasem požádala, jestli bych mohl přijít a identifikovat muže, podle všeho Roye Glovera, kterýho přivezli mrtvýho. Měl infarkt na Dock road.

Jenže víte co?

Zvednout teď telefon je dost problém. Protože bych za to mohl letět. Můžu si číst. To můžou všichni. Knížky, noviny, klidně i luštit křížovku. Ale telefon? To ne. Za používání mobilního telefonu během práce uvnitř mýtné budky hrozí vyhazov. Žádný „třikrát a dost“. Automaticky máte padáka.

„Neznámý volající.“

Nahrbím se nad stolem, zmáčknu zelený kolečko a zamumlám: „Haló?“

„NO, TADY SNAD NĚKDO JEŠTĚ SPÍ,“ zahuláká mi do ucha mužský hlas. Je takový hrubý a zastřený. Nemůžu si ho zařadit, ale je mi povědomý.

„Kdo volá?“

Ozve se smích, který přehluší nakřáplý ženský hlas.

„TADY MĚL NĚKDO DIVOKOU NOC!“ odtuší a myslí si, jak je vtipná.

Do háje. Všimnu si, že před budkou čeká v autě nějaká ženská, a tak telefon zastrčím pod stolek a vyhrabu drobný. Potom se ohlídnu přes rameno, jestli nejede další auto, a zase si dám telefon k uchu.

„VYPADL NÁM,“ říká mužský hlas.

„Jsem tady,“ zamumlám. „Kdo volá?“

„ŘEKNEŠ MU TO TY, CONNIE? NEBO JÁ?“

„ALE KLIDNĚ MU TO ŘEKNI TY, CARLE.“

„Nemám čas mluvit.“

„JIM GLOVER?“ zacvrliká Carl.

„My se známe?“

„JSTE V ŽIVÉM VYSÍLÁNÍ MERSEY WAVE 103,4.“

„Cože?“

Tentokrát se nakřáple zasměje Connie. „Jste v živém vysílání ranní show s Connie a Carlem, Jime. A můžete se stát naším vítězem.“

„Vítězem?“

Přede mnou i za mnou se táhne šedá silnice. Vítěz není slovo, který bych používal každý den. Ty dvě slabiky zní v mých ústech plně a cize, míchají se s chutí instantního kafe.

„Vaší soupeřkou je Sophie,“ říká Carl. „Pozdravte Jima, Sophie.“

„Ahoj Jime,“ pronese chraplavý hlas a podle tichý ozvěny je poznat, že Sophie volá z auta. Ale kdo je tahle Sophie? A proč je – se mnou – v rádiu?

„Ten, kdo jako první správně odpoví na otázku, se stane šťastným majitelem úplně nového BMW,“ pokračuje Carl. „Nebo jak by řekla Connie, ‚krásného bílého auta‘.“

„To je trochu sexistický,“ prudí Sophie.

Její poznámku všichni ignorují. Ta hra, který se z nějakýho důvodu účastníme, pokračuje. Auta se před mýma očima posouvají do tunelu, kam se proplétají od ostatních budek. Každou chvíli přijede nějaký auto ke mně a tahle hra, tenhle kvíz, tenhle vtípek v rádiu rychle skončí.

Proč jsem ještě nezavěsil?

Protože každou vteřinu, kdy jsem na telefonu, si koleduju o vyhazov. Derek Higgins bude mít obrovskou radost, až si mě zavolá do kanceláře, bude křupat těma svýma suchýma oteklýma prstama a nařídí mi, ať si sundám reflexní vestu. Jestli je zlatým hřebem mý práce čtení, pro Dereka je vrcholem, když může vytáhnout formulář s výpovědí.

„Jime? Sophie? Připraveni?“ Oba zabručíme, že jo.

Z reproduktoru se ozve mix melodií Riskuj a Chcete být milionářem? Místo abych napjatě čekal na otázku, vnímám jen, jak mi buší srdce. Porušuju pravidlo svýho šéfa, abych dodržel svý vlastní, a možná kvůli tomu přijdu o práci. Jasně, pravidla jsou pravidla, ale co priority? Měl bych zavěsit.

„Tak jo, kdo jako první řekne správnou odpověď, vyhrává.“ Connie si odkašle. „Kdo je autorem knih V tajné službě Jejího Veličenstva, Dr. No a Thunderball.“

Sophie zalapá po dechu, až mě to polechtá v uchu. „JAMES BOND!“

No nazdar. Srdce mi poskočí. Necítím kolena, jak je mám namáčklý za stolkem, dlaně mám vlhký.

„Ian Fleming,“ řeknu.

K budce přijede bílá dodávka a já podám řidiči drobný jako robot.

„Vám taky dobrý ráno,“ prská řidič. „To snad není možný.“

Vzdychnu a nadechnu se, teď, nebo nikdy.

Možná že Connie a Carl a všichni na břehu řeky Mersey mou tlumenou odpověď přeslechli. Nebo ji možná slyšela Sophie a teď mi ji ukradne, zakřičí ji hlasitěji, zřetelněji, silněji…

Mrknu. „IAN FLEMING.“

A vyhraju úplně nový auto.

Connie a Carl pustí do vln vítěznou melodii, litují Sophii a jsou přesvědčeni, že jsou neuvěřitelně zábavní.

Dám si telefon nahlas a hodím si ho na kolena.

„Zůstaňte na telefonu, Jime,“ požádá Carl. Ozve se klakson.

A znovu.

„Za chvilku se s vámi domluví produkční.“

U mý budky se vytvořila fronta čtyř, možná pěti aut a první v řadě nestoudně troubí. Každou chvíli se tady objeví Derek. S naučenou rychlostí podám netrpělivýmu řidiči drobný, aby mohl projet skrz závoru. Další auto poznávám. Nissan Micra s nápisem Buď světlo. Namaste ve tvaru slunce na zadním okně. Holka za volantem projíždí tunelem pravidelně, pokaždý v jinou dobu. Někdy má vlasy v culíku, někdy krásně vyčesaný jako Charlieho andílek, zápěstí mívá ozdobený několika náramky. Z reproduktorů jí zpívá Ed Sheeran. I teď, v listopadu, má na očích velký sluneční brýle.

„Nazdárek,“ pozdraví, stočí okýnko a brýle si nechá spadnout na špičku nosu. Usměju se na ni jedním koutkem. Je strašně ukecaná a pokaždý se mě snaží vytáhnout na nějakou pařbu se svýma kámošema nebo má nějakou poznámku o tom, jestli je mi zima nebo horko, nebo jestli jsem unavený. Dneska poprvý vypadám ustaraně.

„Dneska večer jdu na drink v Oxtonu,“ hlásí mi. „Nepřidáte se?“

Oxton. Tam je to dost nóbl. Výhledy na řeku. Zahouká klakson.

„Jdu na super akci k nejlepšímu kámošovi,“ opáčím. „Ohňostroje a tak.“

Další klakson.

Ta holka si brýle na nose prostředníčkem zase poposune nahoru, neslyšně prohodí „tak nic“ a odjede. Přijede další auto. A potom další. Vůbec nemůžu myslet. To jsem jako doopravdy, doopravdy zrovna vyhrál auto? No tak, soustřeď se. Pracuju rychle, takže fronta aut se pomalu rozhýbe plynulým a klidným rytmem, a já zatím pořád čekám na telefonu na produkční. A pořád se snažím pochopit, jak se to celý semlelo.

Bylo to minulý měsíc po výplatě.

Jo, to bylo ono. Tehdy jsem se upsal.

Schovával jsem se před deštěm v obchodě se zlevněnýma knížkama. Nade mnou poblikávaly zářivky a všude kolem byly cedule lákající na výhodný nabídky 1 + 1 kniha zdarma a já jsem tam stál a četl si zadní obal biografie Trumana Capoteho. Zazvonil mi telefon.

„Čau mami, copak?“

„Ale nic. Je mi dobře. Fakt.“

„Moc se mi nezdáš. Co se stalo?“

„Jen jsem si dělala čaj. Asi jsem se zamyslela, nebo co. Na chvilku jsem se zapomněla soustředit. Spálila jsem si ruku. Vypadla mi konvice, prostě mi vypadla.“

„Jedu k tobě. Nic se neboj.“

Capoteho jsem odhodil do koše vedle sebe, plnýho dalších cenových trháků, a vydal se přes město směrem k nákupnímu centru Liverpool One a na autobus k mámě. Ulicema se proháněl vítr a jeho chlad připomínal všem nakupujícím, že přichází zima. Už jsem byl skoro na zastávce, když jsem si všiml bílýho BMW celýho z Lega. Samozřejmě nebylo na silnici, ale stálo vedle venkovního klavíru před obchoďákem. Působivý. A ty dvě mladý holky s papírama taky. Oslovovaly kolemjdoucí, aby se zaregistrovali. Vypadaly jako z nějaký dívčí kapely, drobný, s tmavýma řasama a našpulenými růžovými rty, oblečený jen v bikinách a kraťasech, jako by se jich počasí netýkalo.

„Ještě nám chybí tři jména,“ vykřikovala jedna z nich.

Vyhnul jsem se jí, ale pak mi cestu zastoupila její kolegyně.

„Pojďte se zaregistrovat,“ vábila mě. „Musíme to mít vyplněný, abysme si mohly dát pauzu.“

„Nemůžu,“ řekl jsem. Protože jsem nemohl. Potřeboval jsem jet za mámou.

„Vy nechcete vyhrát auto?“ zašveholily obě najednou jako nějaký kýčovitý popový duo.

V ruce jsem ucítil propisku.

„Jakej je v tom háček?“ zeptal jsem se a co nejrychleji jsem naškrábal svý jméno a telefonní číslo. Na odpověď jsem nečekal. Mazal jsem na autobus.

Copak vážně bylo tak jednoduchý vyhrát auto? Fakt?

„Jim Glover?“

Budkou se rozezněl hlas z telefonu.

„Jo?“

Produkční ranní show Connie a Carla mi dává přesný pokyny, jak a kde si můžu vyzvednout svou výhru. Neprojevuje ani špetku nadšení, jako by jí fakt, že jsem vyhrál auto, neskutečně otravoval život.

„Vy to jako fakt myslíte vážně?“ ptám se.

„Proč jste soutěžil, když jste se domníval, že to nemyslíme vážně?“ vyštěkne.

Ty kráso. Tohle ráno bylo naprosto nudný a teď se dějou šílený věci. Opravdu se snažím neztratit nervy, ale, ty bláho, já jsem zrovna vyhrál auto. Jaký je v tom háček? No tak. Nějaký háček v tom přece být musí.

„Žádný háček v tom není,“ zavrčí produkční.

Zavěsí a linka ztichne. Přestalo pršet a slunce se protahuje studeným, rozfoukaným vzduchem. Okna mý budky už nejsou zamlžený a těsně nad vjezdem do tunelu je vidět kousek modrýho nebe. Dovolím si úsměv, široký a trapný.

„Jime Glovere?“

Podívám se na telefon. Kdo to řekl?

Ozve se zaklepání na okno z vyztuženýho plastu.

Derek Higgins.

Svým suchým, opuchlým prstem mi ukazuje, abych šel ven. „Pojď se mnou.“

* * *

Dveře kanceláře se zhoupnou v pantech a zapraskají, zkřivený futra jim nedovolí, aby se zavřely.

„Jak se má manželka?“ zeptám se.

„Drží dietu,“ informuje mě Derek. „Ale my dva si musíme promluvit o tobě, Jime.“

Nic v kanceláři nenaznačuje, že by ji Derek v posledních letech obýval. Stěny jsou bílý, na stole nic kromě počítače a jediný propisky. Vedle obyčejnýho kalendáře visí rozpis služeb. Žádný rodinný fotografie, žádný logo fotbalovýho klubu ani hrníček zašlý čajovou usazeninou. Kdybych nevěděl, klidně bych si mohl myslet, že je tady Derek Higgins dneska první den.

„Nikam se neposouváš,“ spustí Derek, sedí přitom na stole, tmavě modrý kalhoty se mu v rozkroku vzdouvají a tmavě modrý ponožky ne tak úplně zakrývají jeho bledý lýtka. Gestem ruky mi nabídne jedinou židli v kanceláři, sundá si brýle a zamžourá. „Nikam,“ zopakuje. „Vlastně je na tom něco hezkýho. Že se nikam neposouváš.“

Víte, jsem dost vysoký. Vyrostl jsem rychle a brzy – nad učiteli jsem se tyčil už od začátku druhýho stupně. Na svou výšku nejsem nijak hrdý, ale ani se za ni nestydím, i když máma mi pořád nadává, že se hrbím. A přesto, v kanceláři Dereka Higginse si připadám malý a k ničemu.

„Ty víš, co ti chci říct, že jo, Jime?“

Přikývnu.

„Nebylo to pro mě snadný rozhodování. Spousta pro, spousta proti.“ Derek drží ruce ve vzduchu, dlaně obrácený ke stropu jako misky vah. „Ty jsi taková předvídatelná povaha, Jime. Což je na jednu stranu dobře, ale…“ Zarazí se. „Nikam se neposouváš.“

„To už jsi říkal, Dereku.“

„Neurážej se. To není kritika. Takový prostě jsi. Většina kluků v tvým věku se buď zkusila někam dostat a nepovedlo se jim to, nebo někam odešli, třeba na jih nebo –“ ztiší hlas, „do Londýna.“

Opřu se na kancelářský židli a natáhnu si svý dlouhý nohy.

„Vypadáš dobře, Jime. Fakt že jo. Teda, nejsi můj typ, chápeš? Ale člověk by musel být slepý, aby si nevšiml, jaký jsi fešák. Moje žena by řekla ‚k sežrání‘ nebo ‚zlobivý kluk‘. Zlobivý kluky mají ženský nejradši, ne?“

Ježíši. Měl bych se připravit na nejhorší.

„Klidně bys mohl něco prodávat, Jime. V obchodě. Ale ty ses nikam neposunul. Ani ses nepouštěl do žádných pitomostí, třeba že bys… založil kapelu.“

„Náhodou, v kapele jsem byl,“ zamumlám.

„Na cos hrál?“ Derek se opře a zabrnká na imaginární kytaru.

„Zpíval jsem. Byl jsem hlavní zpěvák.“

„A přesně o tom mluvím.“ Derek si prokřupe prsty, ten zvuk je tak hlasitý a propracovaný, že se od stěn odráží jeho ozvěna. „Nikdy ses tomu nevěnoval pořádně.“

„Bylo mi patnáct. Každej je v kapele, když je mu patnáct.“

„Já jsem v žádný nebyl.“

V kapele jsme byli čtyři. Snowy, Griffo, Mikey a já.

Brian „Snowy“ Walsh – přezdívku si vysloužil tím, že vypadal jako Sněhurka, kůži měl bílou jako sníh, vlasy ebenově černý – hrál na kytaru. Bubeník, Mikey Farley, byl nejmladší z šesti dětí, takže hraní na bubny byla jediná cesta k tomu, aby ho někdo poslouchal. Já jsem byl frontman a Phil Griffin hrál na baskytaru. Griffův táta byl věčně někde pryč kvůli práci, což znamenalo, že Griffova máma chodila hodně ven s kámoškama, a tak jsme vznikli a zkoušeli v jejich obří garáži. Griffinovi měli kuchaře a uklízečku a elektrickou bránu. Vlastně to všechno mají pořád. Nikdo z nás netušil, co Griffův táta dělá, ale všichni jsme věděli, že má peněz jak šlupek. Vypili jsme mu spoustu jeho drahýho pití a psali písničky. Hráli jsme jenom cover verze. Led Zeppelin, Stouny, Chili Peppers.

„Hrávali jsme skvělej cover ‚Video Killed the Radio Star‘, ten byl boss,“ vyprávím Derekovi.

Derek svým falsetem kousek zazpívá.

„Ale hráli jste někdy v Cavern?“ zeptá se.

„Jednou. O studentským večeru.“ A je to pravda. Fakt tam kape pot ze stěn.

„Předvídatelný,“ zhodnotí to Derek.

„Ale já možná zas tak předvídatelnej nejsem.“ Vstávám. „Už toho mám plný zuby.“

„Co prosím?“

Venku zatroubí klakson, až se oba lekneme, a mě opustí to náhlý odhodlání odejít a prásknout za sebou dveřma. Zase si sednu. Derek začne přecházet po kanceláři sem a tam a já si uvědomím, že má vlastně pravdu. Jsem předvídatelný. Za osm let, co tady pracuju, jsem Derekovi nedal důvod, aby si myslel něco jinýho. Vždycky chodím včas. Vždycky mám rozcuchaný vlasy. Piju jen instantní kafe z automatu. Povídám si s kolegy, ptám se jich na děti a kupuju jim čokoládu, když jsou nemocné. No jo, protože Derek mě neznal, než jsem tady začal pracovat. Neví nic o mým starým impulzivním já.

„Máš pravdu,“ přitakám. „Nikam se neposouvám. Ale to se možná brzy změní.“

Derek se odtrhne od rozpisu, brýle si nasadí zpátky na nos a podívá se na mě.

„Dereku, vyhrál jsem auto.“

„Auto?“

„Jo, auto.“

„Opravdový?“

„Jo.“

„Jak?“

„V rádiu. V ranní show.“

„Ježíši, chlape. Jaký auto?“

„BMW.“

„BMW?!“

Derek si trochu povolí kravatu a otře si čelo. „To ti gratuluju, chlape.“

„Dík.“

Ticho mezi námi vyplní projíždějící auta a po chvilce se Derek rozesměje.

„Co je ti k smíchu?“

„Ale nic. Jen si představuju, jak se v těch tvých končinách proháníš v BMW. Tam ti vydrží tak pět minut.“

Směje se tak, až se mu do očí nahrnou slzy, takže si musí zase sundat brýle, aby si je mohl otřít palcem. Ten má teda nervy.

„Tos přehnal, Dereku. Tos přehnal.“

Ale co když ne? Možná má Derek pravdu. Radost z výhry je pořád ještě úplně čerstvá. Neměl jsem ani chviličku, abych si to mohl promyslet, abych se vrátil zpátky na zem. Vzpomenu si na svůj pronajatý byt nad fastfoodem U Wonga. Z obýváku je výhled na nadjezd rychlostní silnice. Pod koupelnou je malinký dvorek, kde je místo tak akorát na popelnici. Kde tam asi tak zaparkuju BMW?

Bublina splaskla.

„Hele, Jime. Podle mě bys měl ten krám prodat a za ty peníze si něco užít.“

„Kolik myslíš, že bych za něj dostal?“ zeptám se. Na auta se dívám celý dny, ale moc toho o nich nevím. Jako kluk jsem měl radši kolo a knížky. Ale řidičák jsem si udělal už před pár lety. Nejsem blbej. Jenže jsem o auta ztratil zájem, protože jsem si žádný nemohl dovolit.

Derek vyfoukne pusou vzduch. „Dvacet tisíc. Možná víc. Já se zrovna v BMW moc nevyznám. Mám radši mercedesy.“

„Dvacet tisíc?!“ Ty bláho.

Ještě před hodinou jsem se skrčený v mýtný budce snažil číst autobiografii Gena Wildera. A teď mám možná v kapse balík peněz. Bílý stěny v kanceláři Dereka Higginse jsou najednou samá duha a zasraný jednorožci.

„Prodej ho, Jime,“ hučí do mě Derek. „Stejně, kam bys jezdil? Ty přece nikam jezdit nepotřebuješ, ne?“

Dvacet tisíc liber. To je mnohem víc, než si vydělám za celý rok. Teď už se kvůli vyhazovu strachovat nemusím. Budu v pohodě.

Víc než v pohodě.

Budu se mít skvěle. Dvacet táců!

„Tak jo, Jime. Vrátíme se k tomu, o čem jsem s tebou chtěl původně mluvit.“

Cítím úlevu v ramenou. Vyndám ruce z kapes. Obklopí mě příjemně intenzivní teplo, poprvé asi tak po deseti letech. Naposledy jsem to zažil, když jsem dodělal vysokou. Tenkrát jsem měl možnosti a vyhlídky. Ale nový auto je přece jen hmatatelnější než titul z angličtiny. Natáhnu ruku, usměju se a ucítím přitom zachvění, jak se vrací starý Jim Glover. Nedopřeju Derekovi to potěšení mě vyhodit a předběhnu ho. Dám výpověď.

Derek si mý natažený paže nevšímá. Otevře zásuvku ve stole.

„Překvapení!“ vyhrkne a podá mi nějaký dopis. „Vybral jsem tebe, Jime!“

„Cože?“

Nahnu se, lokty si opřu o kolena a rychle očima přeběhnu řádky, abych si udělal představu, o co jde.

„Pošleš mě na školení?“ divím se. „Na platby kartou?“

„Ano, Jime. Přesně tak. PŘESNĚ TAK. Musíme jít s dobou. Ne všichni si chtějí tunel předplácet a řidiče placení drobnými čím dál víc otravuje. Budeš náš zástupce a naučíš se pracovat se zařízením na karty. Jsi tady mezi těma troubama nejchytřejší.“

„To je skvělý, žes sám sebe právě popsal jako troubu, Dereku.“

„Brzdi.“

„Dostanu za to nějakej příplatek?“

„To víš, že jo.“

Tohle je oficiálně můj šťastný den. Měl bych si jít koupit los. Nikdy mě nepovýšili, nikdy jsem kámošům v hospodě Pacific Arms neřekl: „Dneska je to na mě.“ Přemýšlím, jestli by na mě táta byl hrdý.

„Kolik?“ zeptám se.

„Dostaneš odměnu ve formě… uznání.“

„Tak to je paráda.“

„Pozor na jazyk, chlape. Vybral jsem tě, protože máš něco v hlavě.“

„Ty mě dojímáš, Dereku.“

„Nehraj si se mnou.“

Na jazyku mě lechtá slovo končím. Chci ho říct – vykřiknout –, ale z nějakýho důvodu se mu nechce ven.

„A teď se vrať do budky,“ vyzve mě Derek. „Konec pauzy.“

Předvídatelně ho poslechnu.

3

Zara

Právě jsem přistála na letišti Heathrow.

Vyčistila jsem si zuby, vlasy se chovají slušně, asi díky tomu drahému produktu, který jsem si koupila potom, co jsem si udělala radost kaštanovým a blond balayage. Stálo to za to. Za své vlasy vděčím libanonským genům, díky kterým si moje hříva žije vlastním životem, podobně jako tátova. Snědla jsem malý sýrový sendvič, který mi nabídli před přistáním, a teď cítím, jak mi leží v žaludku jako kámen. I když létám hodně často, v letadle se mi nikdy nepodaří usnout, leda když vypiju hodně červeného vína. Včera večer jsem si nedala ani kapku, protože jsem na tuhle dlouhou cestu do Liverpoolu chtěla být co nejčerstvější. Snažila jsem se odpočívat, opravdu, jen jsem se u toho podívala na celé tři filmy. Tady je obloha nízko, hutná a bílá. V Dubaji teď bude kolem poledne a místní i expati budou posedávat pod nekonečnou modrou střechou, ze které slunce vysílá své horké paprsky do pouště.

Ale kvůli obloze ani slunci tady nejsem. Jsem tady kvůli něčemu, co je mnohem víc než celé nebe.

Jsem tady kvůli vesmíru.

Jsem tady.

V terminálu si v automatu koupím britskou SIM kartu a zavolám chlápkovi, co mi má prodat auto. Domluvíme se, že se sejdeme před Boots, kde za chvíli opravdu stojí – jako taxikář s pomačkanou cedulí, na které je tlustým fixem napsáno Zara Khoury. Připomene mi, ať si sjednám pojištění, pak ještě zmíní něco o tom, že musím přes internet zaplatit daň, a předá mi nějaké papíry. Všechno to pak projdu s Nickem. Dám tomu muži peníze a on mně klíčky – které mi samozřejmě spadnou – a vysvětlí mi, kde je auto zaparkované. Obyčejný obchod a obyčejné auto.

Tlačím před sebou vozík se dvěma velkými kufry, cestovní taškou, malou plátěnou taškou přes rameno a mopem – ano, mopem – a druhým poschodím letiště dojdu až na parkoviště, kde celá roztřesená hledám své nové auto. Teda, zapomněla jsem, jak strašná je v téhle zemi zima.

V Dubaji se se mnou nikdo pořádně nerozloučil, ani Katie. Necítím se nijak trapně nebo tak, jen si myslím, že to nepochopili. To, co dělám. Možná že kdybych se na to dívala zvenku, taky bych to nechápala. Nebo možná své přátele neznám tak dobře, jak jsem si myslela. To se stává, když se hodně stěhujete, člověk se musí usadit několikrát. Ale já vždycky poslouchám svůj vnitřní hlas. Dovede mě tam, kde jednou zapustím kořeny. Vím to.

A pravda je, že posledních šest měsíců jsem ani moc nechodila mezi lidi. Práce přestala přicházet ve chvíli, kdy se mi na tváři objevila jizva. Nikdo nechce hostesku, která má v obličeji něco jiného než znaménko krásy nebo šperk. Nejdřív jsem se propadla na úplné dno, ale jakmile mi Nick pomohl znovu získat nějaké sebevědomí, uvědomila jsem si, že si musím hlídat své skromné úspory. Jinak bych dneska nebyla tady a nehledala své nové (teda ojeté) auto.

Kde je? Doufám, že mě nenapálil.

V duchu slyším Katie, jak pohoršeně mlaská. Je to moje nejstarší kamarádka, protože v Dubaji žije celý život, na rozdíl ode mě nepřetržitě. Pochází z Irska, z rodiny Kellyových, která drží pevně při sobě, má dobré kontakty a vlastní řetězec irských hospod rozmístěných v luxusních hotelech. V jedné z nich za barem dokonce visí obraz ryby převlečené za leprikóna, který jsem namalovala ještě na univerzitě, než mě vyhodili. Takže kdykoliv jsem se vrátila do pouště, jako dítě, teenager nebo dospělá, Katie tam vždycky byla a pokračovaly jsme tam, kde jsme kdysi přestaly.

Dubaj je prchavé místo, lidé přicházejí a odcházejí. Člověk je vydaný na pospas zaměstnavateli nebo platnosti víza, a když si řekne, že už si toho užil dost, jede jinam. Nebo domů. Přátelství se tam vytvářejí snadno. Horší je si je udržet. Lidé, se kterými jsem se stýkala poslední dobou, byli spíš známí, se kterými se dalo jít na pivo. Byl to takový mix národností, většina z nich byli Jihoafričani nebo Britové, kteří uměli skvěle zorganizovat plavbu na plachetnici dhou okolo Ománského poloostrova nebo vymyslet skupinový kostým na sedmičkové ragby – včelky s péřovými prachovkami, šmoulové. Minulý rok se převlékli za přísady do burgeru v lidské velikosti, lehli si na sebe a pořadí vrstev měnili pokaždé, když někdo z nich potřeboval jít na záchod. Samozřejmě to bylo k popukání. Katie teď chodí se salátem. Asi je to vážné.

Nechápejte to špatně, byla skvělá, když byla jizva v mém obličeji nová. Ne, nová zní zvláštně. Jako bych si koupila třpytivý šperk. Lepší slovo asi bude syrová. Jenže pak jsem ji začala nudit. Už se mi tolik věcí nechtělo, nebyla se mnou taková zábava. A Katie Kellyová se baví ráda.

Aspoň jsem měla Nicka.

„Máš ho akorát tak na obrazovce,“ připomínala mi s potěšením Katie. „Nemáš ho tady.“

„To se jednoho dne změní,“ říkala jsem jí. A teď ten den přišel. Je to dneska.

Bingo! Našla jsem auto. Malý Peugeot 106. Unavený a mnohem víc než „ojetý“, s tou nejodpornější barvou na světě: ani červená, ani hnědá, ale něco mezi, jako stará zaschlá krev. Na fotkách, které ten chlap dal na internet, vypadalo o dost jinak. Ale jestli mě tohle auto dostane z bodu A do bodu B, tak co? Mně se líbí. Navíc díky němu budu samostatná, což je při stěhování na nové místo nejdůležitější. Nechci na Nickovi moc viset, navzdory tomu, co si myslí Katie.

Otevřu kufr a pocítím nával vzrušení z reality, kterou prožívám.

„Potřebuju tě vidět,“ řekl mi Nick včera přes Skype. „Teď hned.“

„Kdyby to tak šlo,“ dobírala jsem si ho.

Neměl ani tušení, že mám u dveří tátovy vily sbalené tašky. Nickovi jsem řekla, že jedu s přáteli kempovat do pouště, aby se nezlobil, jestli mu večer neodpovím na zprávy, protože nejspíš nebudu mít signál. Předstíral, že je z toho smutný, vystrkoval spodní ret, přisunul se k obrazovce a všiml si, že vedle mé postele něco chybí.

„Kde je mop, miláčku?“ zeptal se.

Dole, pochopitelně, sbalený.

„Lulu ho tady našla a vytřela s ním podlahu,“ zaimprovizovala jsem rychle.

„To snad ne!“

„No jo. Jen si to představ. Takže se suší v prádelně.“

A teď se ten mop snažím nacpat do peugeotu, prostrčím ho kufrem, takže násada trčí až na sedadlo spolujezdce. Doplňky – paruky, klobouky, brýle – mám v cestovní tašce. Připravovala jsem se, že se určitě odehraje nějaké drama, až ho ponesu přes check-in, že na mě budou spolucestující divně koukat, ale všechno šlo hladce. Můj plán skutečně pokračuje podle plánu.

Usadím se na místo řidiče a po telefonu si vyřídím pojištění.

Potom otočím klíčkem a nastartuju.

Auto s manuální převodovkou jsem neřídila už několik let. Motor mi dvakrát chcípne a v duchu slyším tátův hlas: „Proč bys řídila, když můžeš jet taxíkem?“

Nějakým kouzlem se mi na třetí pokus podaří rozjet. S bafáním se dostanu z parkoviště, nad hlavou mi hřmí letadla, a zajedu na rozšířenou krajnici, abych si nastavila navigaci. Našla jsem ji u táty v šuplíku v kuchyni. Ležela tam mezi starými nabíječkami na telefon, vedle toustovače s evropskou zástrčkou, tak jsem si řekla, že ji asi v brzké době nebude potřebovat. Zadám adresu své destinace, kterou mám vtisknutou do mysli i do srdce.

Vyrazím, a když lehce zařadím čtyřku, vyjeknu radostí.

Nicka Gregoryho čeká největší překvapení v životě.

4

Jim

Ve tři mi skončí směna v tunelu a nasednu na autobus k mámě.

Do domku v řadovce z červených cihel jsme se nastěhovali, když mi bylo pět. Dvě ložnice dole a dvě nahoře, zadní dvorek a žádná předzahrádka, ale my Gloverovi jsme byli ze stěhování nadšení, protože jsme konečně měli vlastní schodiště. Za těch třicet let se dům moc nezměnil, až na nový polštáře s nápisy třeba jako: „Domov je tam, kde je srdce“, vyskládaný na gauči. Celou jednu stěnu pokrývají fotky naší rodiny, hlavně mých sester Lisy a Emmy. Nijak si to neberu. Jsou to strašný pozérky, nastrojený v peří a botách na podpatku tancujou na výletních lodích. Představte si, že bych něco takovýho dělal já. Ne, díky. Mně se stejně víc líbí protější stěna obložená knihama od podlahy až ke stropu. Dobrou knížku si rádi přečteme všichni. Teda aspoň já a máma.

„Kristepane,“ ujede mi, když vejdu dovnitř. „To fakt musíš topit jak šílená?“

„No jo, měla jsem to zapnutý celej den,“ omlouvá se máma, zabořená do tátova starýho křesla, televize jede na plný pecky.

„Celej den?“ sehnu se a z podlahy přede dveřma posbírám poštu.

„Tak se uklidni. Běž postavit na čaj.“

Přes týden mámě uklízím, dělám jí čaj a dívám se s ní na Chcete být milionářem? Domlouvám jí kadeřnici, která za ní chodí domů. Ve čtvrtek většinou míváme dušené hovězí, ale dneska jsem se stavil v Asdě a koupil jsem cottage pie. Za hodinu si mám vyzvednout svý nový BMW. Milionáře budu muset vynechat a doufat, že to s ní nesekne, až se o tý výhře dozví. Má chronickou srdeční arytmii.

„Žádný háček v tom není,“ tvrdila produkční.

Ta slova si v hlavě přehrávám pořád dokola. Komerční rádia si z posluchačů dost často jen tak střílejí. Jak můžu vědět, že je tahle soutěž poctivá? Co když žádný auto s červenou mašlí nedostanu? Měl bych se připravit na to, že ráno mi znovu zavolá Connie a Carl, budou se řehtat na celý kolo a sdělí mi, že se na můj účet baví celá Merseyside.

„Ethel přinesla čokoládový piškoty,“ řekne máma. „Dej je prosím tě na talířek.“

Sundám si bundu a jdu do kuchyně. V pračce je mokrý prádlo, ve dřezu miska se zbytkem rozmočených cereálií. Složenky připnutý na ledničce novými magnety můžu jen těžko přehlédnout. Dluhy. Máma do nich docela zapadla od tý doby, co táta umřel, protože nedává moc pozor na kreditku, která umí člověku pěkně zatopit. Pořád ještě splácí dárky k narozeninám pro Emminy děti, který z nich vyrostly už před spoustou let, jenže to jí nemůžu říct, je hrozně citlivá. Tak se o to starám já. V rychlosti projdu poštu: složenky, další složenky a pohlednice z Floridy.

„Co teďka čteš?“ zeptám se a talířek s piškotama postavím na stolek vedle tátova křesla. „Něco dobrýho?“

„Mám to nahoře na posteli, nevím, jak se to jmenuje. Něco o rodině, která si koupí starou farmu ve Skotsku. Máma se spustí se samotářem, kterej bydlí na druhým břehu jezera. Pochopitelně. Ale je to fakt dobrý.“

Stáhnu topení a posadím se na opěrku gauče, do pusy si strčím celý piškot.

„A co Gene Wilder?“ nadhodí.

„Super. Bral herectví hodně jako řemeslo.“

„Seš úplně jako táta, ten měl taky rád příběhy ze skutečnýho života. Já mám radši ty vymyšlený.“

Napadne mě, jestli moje sestry taky ještě rády čtou. Ze zdi se dívají přímo na mě – Lisa celá v bílých krajkách při svatým přijímání, Emma na maturitním portrétu v saku s tak velkýma vycpávkama na ramenou, že její hlava vypadá malinká jako hrášek. A dneska, no hrůza. Osobně jsem je naposledy viděl na tátově pohřbu. Když skončily s prací na lodi, usadily se na Floridě a založily taneční školu, tehdy jsme ještě uvažovali o tom, že se ve Státech sejdeme všichni. Nenávidím tenhle oltář na jejich počest, ty jejich bílý americký zuby a vyfoukaný vlasy, vůbec se nepodobají těm holkám z Liverpoolu, co byly kdysi.

Což mi připomíná.

„Přišel pohled,“ řeknu.

„Jé, tak mi ho podej, buď tak hodnej!“

Máma si pohled drží dva centimetry od obličeje, mžourá na něj, pak si prohlédne obrázek Mickey Mouse s dýní, otočí ho a přečte si zprávu napsanou Emminým písmem.

„Píše: ‚Řekni Jimovi, že jsem mu poslala mail s fotkami dětí v haloweenských kostýmech‘.“

Maily nečtu. Datový balíček na telefonu hned vyčerpám a notebook nemám. Wi-Fi v bytě jsem si vlastně zařídil teprve nedávno, abych se mohl dívat na Netflix, což bych si klidně mohl odpustit, ale připadá mi, že to stojí za to.

Máma polohlasně bručí hmm. Hmm. Hmm.

„Proč je na těch pohledech vždycky něco o Ježíšovi?“ diví se.

„Vychovávala jsi nás jako katolíky,“ podotknu.

„Jo, já vím, ale copak někdo z vás někdy dobrovolně mluvil o Ježíšovi? Musela jsem vás vždycky uplatit sáčkem gumových bonbónů, abych vás dostala na mši.“

Místnost zaplní silný závan květinového deodorantu doprovázený hlasem, proti kterému skřípání nehtů o tabuli zní jako Mozartova symfonie. Málem spadnu z gauče. Pod schody se objeví rozložitá žena.

„Došel vám toaleťák,“ oznámí nám Ethel Bartonová.

„Sakra, Ethel, odkud jsi vylezla?“ ptám se.

„No, kde asi mívá máma toaleťák?“

Na to, že jí bude čtyřiaosmdesát, je to taková ta žena z oceli, která jako dítě přežila válku. Moje máma je o deset let mladší, ale proti ní vypadá zvadle.

„Hele, vezmeš mámu zítra večer na Yvonniny šedesátiny?“ chce vědět Ethel. „Nebo ji mám vyzvednout? Je to v klubu, máme tam raut a tak.“

„To není možný, že jí je šedesát,“ ozve se máma. „Hádala bych jí maximálně čtyřicet. Nemá ani vrásku, ani jeden šedivej vlas. A pojedu taxíkem, díky. Nemusíš mě vozit. Jim chodí v pátek s kamarádama do Pacific Arms, viď?“

„Pořád ještě divočíš, Jime?“ zaburácí Ethel.

Že si zajdu do hospody na tři čtyři piva, to přece není žádný divočení, ne? Když jsem byl na vysoký, to byly mejdany, utratil jsem celou studentskou půjčku a dělal různý blbosti, třeba jsem si oholil obočí, ale to je tak dávno, že už to ani není pravda.

„Ale dneska ti to sluší,“ uzná Ethel a funí směrem ke stolku s piškoty. „V tom svetru.“

„To je uniforma.“

„No, sluší ti. Jinak máš vždycky tričko s nějakým blbým sloganem.“

„Jsou to kapely… ne slogany.“

„Není ti třináct, Jime. Je ti pětatřicet,“ vykřikne Ethel.

„Třiatřicet,“ opraví ji máma.

„A jak to jde v práci? Pořád jsi na tom stejným místě?“

„Už osm let,“ potvrdím.

„Stejně jsme si představovali, že to dotáhneš dál než do mýtný budky,“ řekne Ethel s plnou pusou.

Moje oči zabloudí k zarámovaný fotce na stěně nad televizí, na který jsem já v akademickým baretu a taláru. Máma se na ni taky dívá. To byl den. Stojíme na schodech liverpoolský katedrály, táta na sobě má svůj jediný oblek, košili mu ten den ráno vyžehlili dvakrát, statnou paží objímá mámu kolem útlých ramen. Ona si vzala puntíkované šaty a rty namalovala červenou rtěnkou, na nohou měla černý lodičky s mašličkama na špičkách. Odvážný outfit pro ženu, která se vždycky radši držela ve stínu než na slunci. „První v rodině s diplomem,“ prozpěvoval táta a celý zářil, když jsme po slavnostním obřadu společně vyšli z katedrály.

„Je to škoda, že nepřijdeš na ty šedesátiny,“ míní Ethel a z prstů si olizuje rozteklou čokoládu. „Neteř naší Yvonne je asi v tvým věku a je svobodná, pracuje ve státní správě. A ty bys byl hezkej chlap, kdyby ses nechal ostříhat. Fakt že jo.“

„Ale nech ho, Ethel,“ vzdychne máma.

„V Asdě taky pracuje spousta hezkých holek,“ pokračuje Ethel, mluví na mě, ale dívá se přímo na mámu. Potom se zahledí do dálky, jako by mluvila ještě k daleko většímu publiku, než jsme my dva. „Všechny mě tam znají, víš? Vědí, že nakupuju pro mámu. Ptají se mě, jak mám čas si nakoupit pro sebe. Fakt se ptají. Jsou to hodný holky, Jime. Fakt že jo.“

„Já vím,“ kývnu.

„On to ví,“ praví máma. Bože, vedle energický Ethel vypadá úplně zničeně. Její tmavý vlasy protkaný šedinami jsou vlhký a křehký, pod očima má rozmazanou řasenku.

„Ale copak všichni tví kamarádi nejsou ženatí? Usazení?“ dotírá Ethel, zuje si jednu botu a pak druhou a začne si protahovat prsty.

„Usazenej člověk je,“ vysvětlím jí, „když se s někým pohádá a dokáže se s ním udobřit. Nebo když přijde problém, tak ho vyřešit. Takže ne, mí kámoši nejsou usazení. Jeden je ženatý, dva mají děti. To mi přijde jako úplnej opak toho být usazený.“

Ethel se ušklíbne.

„To je ale chytrák,“ protáhne.

Rozsvítím lampu a zatáhnu závěsy.

„Tak jo, už musím běžet,“ řeknu. „Pak ti zavolám, mami.“

„Něco se děje?“

„Všechno je boss. Jen se potřebuju stavit doma a převlíknout se na ohňostroje –“

„Má rande!“ skočí mi do řeči Ethel.

„Ne tak úplně…“

„Takže má určitě rande.“

Promnu si oči a poškrábu se na hlavě. Možná bych se fakt měl nechat ostříhat.

„Když jsem byla v tvým věku, už jsem měla tři děti,“ ryje do mě Ethel a svůj tlustý prst mi strčí až do obličeje. „Vlastně je to skoro sobecký, že mámě nedáš vnoučata, který by měla na týhle straně Atlantiku. Tři děti jsem měla. Tři.“

„V ledničce jsou dvě porce cottage pie,“ povím mámě a dám jí pusu na tvář. A ona mi pak věnuje takový ten pohled – však to znáte, jak to umí jen máma –, který mi naznačuje – ne, nařizuje –, abych dal pusu i Ethel. Protože si nechci znepříjemňovat život, zatnu zuby a poslechnu. Ethel předstírá, že je z toho celá vedle, a začne se ovívat sešitkem sudoku, který ležel na gauči, a řekne mi, že jsem rošťák.

„Popřejte za mě Yvonne všechno nejlepší,“ požádám a otevřu dveře.

„Vypadá na čtyřicet,“ připomene mi máma. „Opravdu.“

* * *

Ucítím studený déšť. Jeho štípnutí uvítám, zapnu si bundu a vyrazím svižným krokem. Jdu si pro svou výhru. Pro svůj zlatý kalich. Připadám si, jako když mi bylo třináct a porazil jsem Snowyho na konzoli Sega. Ne, je to ještě lepší. Už tak dlouho jsem neměl z ničeho radost, že jsem zapomněl, jak se to dělá. Pochybnosti jsou potvory. Nedovolí mi, abych samým nadšením tancoval, ale přiznejme si to, taky mě chrání. Ale přece, řekli mi, že jsem vyhrál auto. Je to jako na Vánoce, jako by mi bylo znovu osmnáct, je to jako ledovej koktejl na pláži někde na Bahamách. Teď jsem na řadě já.

Už jsem v polovině ulice, když slyším, jak na mě někdo volá. Na prahu mámina domu stojí Ethel a mává rukama.

„Zajdeš nám prosím tě do Asdy pro toaleťák? Za pět minut seš zpátky, když poběžíš. A spěchej.“

5

Zara

„Jste na místě,“ oznámí mi navigace.

Vypadá to tady úplně jinak, než jsem si představovala. Zkontroluju adresu a ano, tahle příjemná, ale nudná předměstská ulice je Clifton Crescent. Vidím Nickovy vchodové dveře, třetí dům. V břiše mi tančí motýli. Vím, že tam je, protože pracuje z domova. Navíc má na příjezdové cestě zaparkované auto. Přesně z takového mi poslal spoustu selfíček, natáčel se na telefon položený na palubní desce, když mi při řízení zpíval písničky od Queenů.

„Ale je to dům,“ zamumlám si pro sebe. Ne byt.

V telefonu si najdu fotku Nickovy adresy z jeho e-mailového podpisu – Nicholas Consultancy, The Loft, 6 Clifton Crescent. No, je to ono. A je to velké, na britský dům. Půldomek s vlastní garáží a podkrovní vestavbou, kde musí být Nickova kancelář a kam z auta dobře vidím. Proč jsem si myslela, že bydlí v bytě? Přece mi to říkal, nebo ne? Pod velkým arkýřovým oknem se táhne podlouhlý udržovaný trávník ohraničený rovně střiženým živým plotem a miniaturní studnou. U vchodových dveří je roztomilá cedulka s nápisem: „Vítejte v blázinci“.

Posunu si zpětné zrcátko a prohlédnu se v něm. Nemám rozmazané linky a v koutcích očí nemám žádný hnus z řasenky.

Je to dobré. Natáhnu se pro taštičku s make-upem a přejedu si rty broskvově růžovým leskem. Moje jizva ještě pořád přitahuje víc pozornosti než můj dlouhý nos, který vidím jako první, kdykoliv někde zahlédnu svůj odraz. Ale to nevadí. Jestli na mně někdo vidí víc než tu jizvu, je to Nick Gregory.

Panebože. Nemůžu uvěřit, že jsem tady. Opravdu jsem tady!

Samou radostí se nemůžu pohnout. Chci si vychutnat každičký detail. Je to podobné, jako když dostanete krásný dárek ovázaný stuhou: i když se nemůžete dočkat, až ho otevřete, chcete si taky užít tu záhadnou krabičku.

Jsou přesně čtyři hodiny, začíná se smrákat. Jak je možné, že tenhle den končí dřív, než vůbec začal? A nezapomínejte, že v Dubaji už je osm. Co bych dělala, kdybych byla tam, a ne tady? Ve čtvrtek večer začíná víkend. Restaurace se zaplňují, těžko se hledá volný taxík, kolem obchodního centra Mall of the Emirates se tvoří zácpa. Ve vzduchu jiskří hudba a tanec. Ale já se toho neúčastním. Teď už ne. V tuhle dobu už bych byla v pyžamu, dívala bych se na Chirurgy a čekala bych, až mi přes Skype zavolá Nick. Ve čtvrtek se většinou ozýval kolem deváté, tedy kolem páté liverpoolského času.

Vyndám si telefon. Mám tři zprávy od Nicka.

Už je skoro pátek – svátek!

Nesnáším, když říká pátek – svátek.

Haha, vím, jak máš ráda, když to říkám.

Ha ha.

Co dneska děláš? A jaký bylo kempování? Chybíš mi. xxx

* * *

Vzrušující. Přesně takové to je. Neuvěřitelně vzrušující. Nick si myslí, že pro mě je to jen další normální den, čtyři tisíce mil daleko, a já jsem přitom tady, před jeho domem. Všechno, o čem jsme mluvili poslední čtyři měsíce, už brzy začne. Už teď.

Odepíšu.

Ahoj! Kempování nic moc. Promiň, že jsem se neozvala. Problémy s telefonem. Nuda! Taky mi chybíš xxx.

Jé… Už si to přečetl. A píše.

„Tak jo!“ zazpívám nahlas, abych si dodala odvahu. „Jdeme na to.“

Otevřu dveře a vystoupím ze svého malého hatchbacku. Posunu sedadlo řidiče a natáhnu se dozadu pro vojenskou bundu – opravdovou z americké armády, se zašlými odznaky našitými na rukávech. Zbožňuju ji. Připomíná mi dobu před pár lety, kdy jsem jezdila z jednoho festivalu na druhý se skvělou partou, tancovala jsem na loukách, na polích i v blátě. Ujeli jsme docela dlouhou vzdálenost, ze Suffolku až do Budapešti, i když se mi všechna ta místa nějak slévají. Škoda že jsme nezůstali v kontaktu. Bundu si navléknu přes džínové šaty a šedé tričko se stříbrnými hvězdami. Tenhle outfit jsem si pečlivě naplánovala. Jasně, je trochu ujetý, ale hvězdy mi přejí.

Otevřu kufr a vytáhnu z něj mop. Všechno ostatní může zatím zůstat v autě. Mop a já jsme stejně vysocí, takže nijak zvlášť. Spadl mu motýlek a leží v kufru, takže mu ho znovu připevním na násadu pod hlavou. Do provázkových vlasů mu vsunu laciné černé brýle.

„Tak co,“ usměju se na něj. „Jdeme?“

Zatáhnu ramena dozadu, po cestě přes Nickovu zahradu dojdu kolem malinké studny až ke dveřím a zazvoním. Mop stojí vedle mě hrdě jako centuriův oštěp. Je to typický britský dům – červené cihly, dveře natřené šedou a bílou, s barevnými skly. Zhluboka se nadechnu, protože moje budoucnost se brzy stane mou přítomností.

Otevře mi holčička s copánky a velkýma modrýma očima.

„Jé, ahoj!“ řeknu zaskočeně.

Nohy té holčičky se drží ještě jedna, ještě menší. Obě na sobě mají třpytivé baletní sukýnky a pod nimi něco, co vypadá jako lahvově zelená školní uniforma, v rozcuchaných vlasech malinké diadémy. Přejedou pohledem mě, pak mop a pak zase mě.

„Ahoj holky,“ usměju se a uvědomím si, že se mi třese hlas. „Je tady Nick?“

„Mami!“ zavolá ta menší. „Je tady Nick?“

Starší holčička si mě jen dál prohlíží.

„Kdo je Nick?“ zeptá se ta malá.

Objeví se „máma“ s utěrkou přes rameno. Na sobě má volnou tmavě modrou teplákovku. Lesklé tmavé vlasy má ostříhané na krátké mikádo a pod malým roztomilým nosem se jí kroutí dětsky růžové rty.

„Tady žádný Nick nebydlí,“ pronese jasným a sebevědomým hlasem, pokud tedy tenhle efekt nevytváří její přízvuk. Sklouzne pohledem k holčičkám, vysune spodní ret a udělá zmatený obličej, kterému se začnou smát.

Table of Contents

PRVNÍ ČÁST

1 Zara

2 Jim

3 Zara

4 Jim

5 Zara