Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Simona Ahrnstedtová

Všechno, co chci

Ze švédského originálu Allt eller inget,
vydaného nakladatelstvím Forum ve Stockholmu v roce 2017,
přeložila Helena Matocha.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2020,
jako svou 7887. publikaci.

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Redakce Kristýna Svobodová
Korektura Richard Straberger
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2020

Allt eller inget © Simona Ahrnstedt 2017
First published by Forum, Stockholm
Published by agreement with Salomonsson Agency
Translation © Helena Matocha, 2020
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020
Cover Desing © Hana D. Benešová, 2020

All rights reserved.

ISBN 978-80-7625-498-5 (ePub)
ISBN 978-80-7625-497-8 (pdf)
ISBN 978-80-7625-147-2 (print)

Pro Mila Reva a Danta
Jste nejlepší!

1

Lexia

„To proto, že jsem taková vzorná holka,“ řekla Lexia Vikanderová. Snažila se vyslovovat co nejpečlivěji a nehuhlat. Od baru se na ni otočil nějaký další host a významně se na ni podíval. Lexia se zatvářila omluvně a ztišila hlas, neuvědomila si, že mluví tak nahlas. „Nebo teda žena jsem chtěla říct. Jsem vzorná žena,“ vysvětlovala to dál tmavovlasému muži. Ten si k ní přisedl v baru ve Sturehofu a zdálo se, že ho zajímá všechno, co mu chce Lexia říct.

Lexia potřásla hlavou ve snaze zaostřit pohled. Ten druhý drink možná přece jen vypila trochu moc rychle. Nebo že by to byl třetí? Dokonce možná čtvrtý? Upřímně řečeno, Lexiina paměť stála za starou bačkoru. Jenže ona obvykle nesedávala v baru sama, a protože s ní nikdo neflirtoval, neměla na práci nic jiného než házet do sebe skleničku za skleničkou. Dokud se neobjevil on.

„V jakém ohledu jsi vzorná?“ zeptal se jí ten muž. Vypadal opravdu dobře, takovým tím nedbalým způsobem. Tmavé vousy a otrhané džíny se skvrnami od barvy. Na jednom kloubu měl čerstvou tržnou ránu, jako by pracoval rukama a pak si zašel na pivo. Seděli tu spolu asi tak hodinu, Lexia si nebyla jistá, jak dlouho přesně, povídali si, on jedl burger a ona upřeně zírala na hromádku hranolků, ale nakonec se držela pití. No a teď byla právě uprostřed svého druhého, třetího nebo možná čtvrtého drinku.

Lexia máchla rukou. Muž odsunul misku s ořechy těsně předtím, než by ji málem shodila z baru. Lexia se na něj vděčně usmála. Měl skvělý postřeh. Rychlé ruce. Silné prsty. „No myslím úplně na všechno,“ vykoktala a snažila se nezírat na ty jeho prsty. Vypadaly neskutečně zručně. „Mám věci pod kontrolou, plánuju a organizuju. Jsem tak zatraceně přesná,“ dodala a najednou ji přepadl smutek. Znělo trapně to říct takhle nahlas, i když to byla pravda. „Ale dneska ne,“ řekla s novým návalem energie.

„Ne?“

„Ne. Pro jednou jsem se rozhodla být trochu…,“ Lexia pozvedla skleničku do vzduchu, pohupovala s ní dopředu a dozadu, hledala správná slova a nakonec řekla: „… nevzorná. A na to se napijem.“

Muž si s ní přiťukl.

Bar byl úplně plný, i když byla neděle a už dost pozdě. Lexia si nebyla jistá, kolik je vlastně hodin, ani to se jí nepodobalo, jenže telefon už měla dost dlouho vybitý. Měla za sebou náročný den a zapomněla si nabíječku. Měla pocit, že už musí být hluboká noc.

„Mohla bych dostat ještě jednou tohle růžový,“ zavolala na barmana, který chodil sem a tam podél naleštěného barového pultu. Zamávala prázdnou skleničkou. Barman se od ní demonstrativně odvrátil a místo toho přijal objednávku od dvou mladých holek s vlasy vyčesanými do drdolu.

Lexii napadlo, že by mohla vstát a udělat scénu. Ale až tak daleko její dočasná proměna nesahala. Ona nebyla typ, co dělá scény. Byla spíš ta, co si z ní ve škole utahovali, že ráda jí, a kterou muži opouštěli, protože dospěli k závěru, že mají raději ženy, které se „udržují ve formě“.

„Jsi si jistá, že chceš ještě jeden?“ zapochyboval její společník.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se Lexia jeho.

„Adam.“

„Já jsem Lexia. A ano, Adame, strašně moc chci ještě jeden drink.“

Adam chvíli mlčel a přemýšlel. „Fajn,“ řekl a kývl na barmana, který se okamžitě pustil do přípravy nápoje. Za chvilku drink přistál před Lexií, růžový a pěnící. Lexia se napila a podívala se na Adama přes okraj skleničky. Popravdě byla nadržená, ale copak on nebyl opravdu sexy? Ty tmavě hnědé vlasy jako káva a kakao a všechno možné hnědé a dobré. Šedé oči. Jí bylo dvacet osm, on musel být starší, tipla by mu tak pětatřicet. Prstýnek neměl. To bylo první, na co se podívala. Hezký, pozorný, jevil o ni zájem. Moc dobré na to, aby to byla pravda, ale Lexia si nestěžovala. Než si k ní přisedl, připadala si osamělá a jako ztroskotanec. Adam jí zachránil život.

„Nemusíš tady sedět,“ řekla ve snaze být velkorysá. Pitomost, pomyslela si, když o tom uvažovala, ale ona byla tak zvyklá na to, že nechce být na obtíž, tak zvyklá mít pohodlí ostatních na prvním místě. Musí s tím skoncovat. Zítra.

Adam povytáhl obočí. Lexia netušila, že to někdo skutečně umí – povytáhnout jen jedno obočí. Bylo to opravdu efektní. Pokusila se o to samé.

„Co to děláš?“ podivil se Adam.

„Povytahuju jedno obočí,“ odpověděla.

„Už jsem si říkal, že omdlíváš nebo máš mrtvici. A ty chceš, abych šel pryč?“

„Vůbec,“ řekla Lexia důrazně. Byla totiž hrozná nuda sedět sama v baru a nechat se ignorovat barmanem i všemi ostatními. Nikdo se nepokusil jí ani sáhnout na zadek. Její feministické já by mělo být spokojené, ale bylo to taky deprimující, takovým zvláštně zahanbujícím způsobem. Mohla být holka feministka, a zároveň stát o pozornost? Lexia si všimla, že má na noze nějaký flek. Diskrétně si naslinila prst a snažila se ho otřít. Šaty, které na ramínku v butiku vypadaly pohodlně volné, jí teď byly těsné, a kromě toho je měla zmuchlané. Přestala si tu skvrnu čistit. „Dneska nějak nemám den.“

„Proč to říkáš?“ zajímal se Adam a zvedl sklenici. Pil obyčejné pivo, žádné zvláštní značky ve speciálních sklenicích, prostě normální pivo. Lexia k němu proto pociťovala zvláštní sympatie. V těch džínách a s širokými rameny vypadal jako dělník, kluk z předměstí. Pamatovala si na tyhle kluky ze školy. Drsňáci. Ti si nudné šprtky Lexie Vikanderové nikdy v životě nevšimli. Což bylo i docela v pohodě, celá Lexiina školní docházka se nesla v tomto duchu, nevšímali si jí kluci ani holky. Koho si nevšímali, toho nechávali na pokoji. Aspoň teda občas.

„Co?“ zeptala se Lexia, protože už nevěděla, o čem se bavili.

„Říkala jsi, že nemáš zrovna den.“

„Jo, to je pravda. Nebo spíš nemám tejden a korunoval to epicky hroznej den.“

Adam si usrkl piva a postavil ho na bar. Na hřbetu dlaně a na prstech měl tmavé chloupky. Ruce měl silné a mohutné. Lexia milovala velké ruce. Neříkala si tohle už předtím?

„Povídej.“

„V kanceláři byl frmol,“ spustila a soustředila se na práci. Zbytek byl jedna velká trapnost. „Lidi tam mají blbou náladu. Jsou nasraný.“

„Na tebe?“

Lexia se pousmála. „Já někoho naštvu fakt málokdy.“ Část z kolegů ji neměla moc v lásce, ale otevřeně naštvaný na ni nebyl nikdo. „Ne. Ale jak říkám, byl to dlouhej tejden.“

„A epicky špatnej den,“ připomněl jí Adam.

„Fakt že jo. Už dlouho jsem se na všech frontách necítila takhle blbě.“ Lexia si tyhle pocity obvykle nepřipouštěla, ale dneska toho na ni bylo prostě moc.

„Povídej.“

„Seš si jistý, že to chceš slyšet?“

„Stopro.“

„Zaprvé jsem se pohádala s mámou. Strašně. Jsem dospělá a před ní si stejně vždycky připadám jako pětiletá holka.“ Máma Lexii zavolala ráno a povedlo se jí šlápnout na veškerá dceřina kuří oka. Na váhu – říkám to pro tvoje dobro, Lexie –, absenci životního partnera, budoucnost. Kritika a ostré špičky maskované jako starostlivost. „Máš to s mámou taky tak? Třeba to chlapi mají jinak.“

„Moje máma je mrtvá,“ odtušil Adam stručně.

„Promiň,“ řekla Lexia a cítila se pod psa.

„V pohodě. Umřela už dávno.“

„Stejně promiň, jestli jsem se tě dotkla.“

„Nemáš se za co omlouvat. Tvoje máma asi umí být docela ostrá, co?“

„Asi jo. Někdy,“ přitakala Lexia a odmlčela se. S mámou si byly blízké. Mělo to i svoje stinné stránky. „Ale tak je to máma. Samozřejmě ji mám ráda. A ona má ráda mě, hodně toho pro mě udělala a chce, abych se měla dobře.“ Lexia měla najednou pocit, že musí mámu bránit. Jedna věc byla, že ji máma někdy štvala, to ale ještě nebyl důvod, aby ji někdo jiný kritizoval.

„Chápu,“ přikývl rychle Adam a znělo to, jako by to byla pravda.

„Promiň, jestli jsem na tebe byla nepříjemná,“ dodala Lexia a uvědomila si, že se omlouvá úplně za všechno, co udělá. Máma byla citlivé téma.

„Nebyla,“ řekl Adam klidně.

On je tak sympatický. Žádný slizoun, nijak se do toho nehrne, jen poslouchá a přikyvuje. A to bylo hrozně přitažlivé. „Dneska jsem měla fakt hodně nepodařený holčičí večer,“ dodala Lexia.

„A jejda.“

Lexia kývla. Měla strach, že to bude otrava, ale hrozně chtěla být mezi lidmi, a tak šla s nimi. Měla radši zůstat doma. Neměla by sedět ve Sturehofu a pít s cizím chlapem, měla by být doma a spát. To mívala v neděli ve zvyku: chystala se do práce, připravovala si oblečení, maily, dělala si pleťovou masku, plánovala, co všechno si zkusí uvařit, pátrala po zázračných dietách. Jenže už ji hrozně otravovalo být vzorná. Přejela ukazováčkem po hraně sklenice.

„Jsi v pohodě?“ zeptal se Adam.

„Jo jo.“ Teď bylo Lexii docela dobře. To ten alkohol. Adam s pozorným pohledem. To proto se odvážila s ním bavit, on si jí všímal. Takže díky tomu a faktu, že brzy vypije všechny cosmopolitany, co mají v celém Sturehofu. „Já normálně nikdy nepiju,“ řekla a zadívala se do skleničky. Uvnitř se pohupovala růžová tekutina.

„Ne?“

Lexia se k němu naklonila, na chvíli zapomněla na nevydařený holčičí večer, otravnou matku a práci. On se k ní taky naklonil a zablýsklo se mu v očích. Měl úžasné oči, takové hřejivě šedé. Párkrát za večer se jí zdálo, že se mu v nich mihl takový tvrdý výraz, ale pak to zmizelo, takže to možná bylo tím světlem tady. Teď mu v očích viděla jen vřelý zájem. „Co?“ zeptal se Adam. Nesmál se, ale v hlase mu zněl smích.

„Jak může mít chlap tak dlouhý řasy?“ slyšela se Lexia říkat. Skutečně to bylo úplně nepravděpodobné. Tak dlouhé, husté a tmavé. Kdykoli mrkl, celá se zachvěla. Adam vypadal jako reklama na outdoorové aktivity a pořádné nářadí. Takoví ti prodejci testosteronů v plechovce by ho měli mít na etiketách. Ona by jim mohla psát slogany, ale zrovna teď ji nenapadala jediná smysluplná věta.

Adam znovu povytáhl jedno obočí. „Co je? Zíráš na mě.“

Lexia pozvedla ruku se skleničkou, zakroužila s ní a usrkla si. „Nic. Ale kdybych nebyla tak opilá, nikdy bych se neodvážila s tebou mluvit.“

„Proč ne?“

Lexia nedokázala odhadnout, jestli si z ní nedělá legraci. Copak si nevšiml, že všechny ženské z baru po něm pokukují? Nebyl nejhezčí v baru, to vůbec ne, ale bylo na něm něco, co přitahovalo pohledy všech. „Poslední dobou se mi v posteli moc nedařilo,“ přiznala a zahihňala se tomu, že to vůbec říká. Ale byla to pravda. V současné době neměla prakticky žádný sexuální život. Bylo jí dvacet osm a už pěkně dlouho s nikým nespala. Žádná žena by neměla být týdny bez sexu. Měsíce.

Adam se podrbal na tváři, vypadal napůl pobaveně a napůl v rozpacích.

Lexia se zamyslela, chtěla říct něco na odlehčení, ale místo toho z ní vypadlo: „Jsi ženatej nebo tak něco?“ To ji zajímalo nejvíc. Jestli má Adam manželku nebo přítelkyni, které by měl být věrný.

Adam pomalu zavrtěl hlavou. „A ty?“

„Ne, jsem singl,“ řekla. „Ale jsi na ženský, že jo?“ Adam sice nevypadal jako gay, ale člověk nikdy neví. Lexia se v mužích moc nevyznala. Někdy se chovali naprosto nepochopitelně. A Adam opravdu byl až moc skvělý. Platil jí drinky, vyptával se, mluvil. Lexii napadlo, že je to možná gigolo. Ale ona nebyla vybíravá. Ať ji klidně gigoluje. Zase se zahihňala.

Adam se napil a utřel si pěnu z horního rtu, neodpověděl. S těmi svými džíny a teniskami vůbec nevypadal jako gigolo. Ne že by Lexia věděla, jak takový gigolo vypadá, ale stejně. Ze všeho nejvíc vypadal jako stavební dělník, který zabloudil do města. Přitom sem stejně zapadal líp než ona. Kdykoli se Lexia rozhlédla kolem, viděla, jak po Adamovi hladově pokukují ženské i pár kluků. Lexia se pokusila na vysoké židličce hodit nohu přes nohu, ale nepovedlo se jí to. Adam se na ni tázavě podíval. „Je těžký sedět elegantně,“ řekla omluvně a dopila. Měla by jít domů. Už měla jít před několika hodinami.

„Ještě jeden?“ nabídl jí Adam. Lexia by přísahala, že se jí právě lačně podíval na nohu, a projel jí pocit vzrušení. Adam si ji prohlíží. Nohy měla v pohodě. Ne dlouhé a štíhlé, ale nohy nebyly nejhorší část jejího těla, rozhodně ne kotníky. A zrovna dneska měla hezké boty na podpatku a brutálně drahé punčocháče.

Lexia přikývla na souhlas, že by si ještě dala drink, a zároveň si diskrétně poopravila uvolňující se drdol. V duchu se ptala, jestli se ji Adam snaží opít a jestli jí to v takovém případě má vadit. Znovu si hrábla do vlasů, další dnešní špatné rozhodnutí, pokoušet se o elegantně vyčesané vlasy. Spíš jí připadalo, jako by na hlavě měla nějaké chcíplé zvíře. „Díky,“ řekla, vykašlala se na vlasy, chopila se dalšího drinku, který se před ní zjevil, a napila se. Byl kyselý, Lexia protáhla tvář. „Správně bych tady vůbec neměla být,“ dodala. Neříkala mu to už?

„A kde bys měla být?“

Dobrá otázka. Lexia nevěděla. „Dneska jsem měla mít sraz s kamarádkami ze školy. Co jsem s nima chodila na gymnázium.“ Nevídaly se moc často, tak dvakrát do roka, ale Lexia je měla docela ráda. Všechny až na jednu. „Chtěly jsme jít na večeři a drink.“

„A ty jsi místo toho tady a sama. Nebo teda se mnou. Co se stalo?“

Josephine se stala.

Lexia pokrčila rameny. „Zničehonic se rozhodly, že půjdou do wellness.“

„A ty teda asi wellness ráda nemáš?“

„Měly jsme se sejít pak, tady v osm.“ Lexia samozřejmě dorazila za deset minut osm, protože taková ona byla, ale holky nepřišly a ani jedna jí nenapsala, mezitím se jí vybil telefon, takže netušila, kam šly. „Chtěly jít do Sturebadetu a pak mě měly vyzvednout tady.“ Tak se dohodly. Lexia se podívala do skleničky a zavrtěla hlavou. „Já tam prostě nemohla jít,“ řekla nešťastně.

„Proč?“ Adam zněl upřímně překvapeně.

No co, klidně mu to mohla říct popravdě. „Holky jsou super štíhlý a super vysportovaný a super opálený a super perfektní a já… ne. A nesnáším wellness,“ dodala Lexia bojovně. Nikdo normální se přece rád nesvléká před ostatními. O tomhle Lexia nikdy s nikým nemluvila, ale co už, stejně ho vidí prvně a naposledy. „Jestli sis toho nevšiml, tak já jsem,“ naklonila se k Adamovi a zašeptala, „tlustá.“

Lexia si všimla, jak po ní Adam přejel pohledem, a rychle zatáhla břicho, ještě si dobře pamatovala, jak jí její poslední kluk štípl do faldu a řekl jí, že by měla přemýšlet o své váze. Jako by někdy přemýšlela nad něčím jiným.

„Říkám jí Jedovatá Josephine,“ zasmála se Lexia.

„Komu?“

„Své Nemesis. Jedné holce. Chodily jsme spolu do školy. Podle mě nepřišly kvůli ní.“ To bylo nejlogičtější vysvětlení. Občas jako by všechny uvázly ve svých starých rolích. Oblíbená Josephine a tlustá šikanovaná Lexia. Kamarádky pokaždé poslechly, když Josephine něco chtěla. Tak to bylo vždycky. Jakmile se objevila Josephine, Lexia mohla jít. „Je známá. Slyšel jsi o ní někdy? Josephine Sandelmanová? Má podcast Šum.“

„Já neposlouchám podcasty.“

„Já pracuju s jejím mužem, Leem.“

„To zní jako docela složitá situace.“

„To jo. Ale takovej je život. Posunula jsem se dál a je mi to všechno jedno,“ řekla Lexia a přála si, aby to byla pravda. Ráda by se odpoutala od Josephininých schválností. Chtěla být dospělá Lexia, která hodila všechno popichování, pohledy a nejistotu za hlavu. Uf, dneska nechtěla mít depku. Napadlo ji něco jiného, něco mnohem, mnohem důležitějšího.

„Že nejsi Dán?“ zeptala se.

Adam rezolutně zavrtěl hlavou. „Ne,“ zasmál se. „A ty?“

Lexia netrpělivě mávla rukou. Adam mluvil švédsky perfektně, ale člověk si nikdy nemůže být jistý. „Fakt?“

„Přísahám. Nemám v těle jedinej dánskej gen.“ Zněl přesvědčivě. To je úžasná vlastnost, když vám lidé důvěřují. Adam byl mužný, sexy, spolehlivý – měl všechno. Lexia ztratila nit. O čem se to bavili? „Tak to ti prozradím jedno tajemství,“ řekla, „v týdnu mám schůzku s naším novým ředitelem, je to Dán. A prej pěknej debil. Chápeš?“

„Moc ne.“

Lexia zavrtěla hlavou. Drdol jí zase sjel o kousek níž. „Oni si sem přitáhli nějakýho pošahanýho Dána, aby nám začal šéfovat,“ vyhrkla a cítila, jak jí začíná lomcovat vztek. „Prostě jen tak. Prodali mi práci.“ Lexia pracovala jako copywriter v menší reklamní agentuře. Všechno tam šlo jako na drátkách, každý se staral o svoje klienty, dokud u nich minulý týden neexplodovala tahle bomba. Vedení je prodalo, stali se součástí velkého obchodního gigantu a pod všemi se houpaly židle. I pod Lexií. „Zčistajasna nám sem pošlou kreténa z novýho vedení. Vsadím se, že neumí ani prd.“

„A nejsou takoví všichni?“

„Dánové?“

„Spíš ředitelé koncernů.“

„Já vím jen to, že mi možná někdo bodne nůž do zad, musím na to být připravená. Nic není jistý. Kdokoli může pomlouvat kohokoli. Konkurenti, kolegové.“

„Nebo debilní Dánové,“ dodal Adam.

„Přesně tak.“

Adam si do pusy hodil oříšek v chilli, napil se a zatvářil se povzbudivě. „Pokračuj, poslouchám.“

„Vůbec nechápu, co se děje. Ale mám strach.“

Adam odložil sklenici na stůl. „To zní fakt blbě.“ Adam se neptal, kde Lexia pracuje, což jí vyhovovalo. Nesnášela, když člověka posuzují a definují podle jeho práce. Možná to měl Adam stejně.

„Strašně ráda bych se tak nebála,“ přiznala.

„A fakt se bojíš?“ Adam se tvářil skepticky, jako by snad na Lexii nebylo vidět, že každý den musí dokazovat, že na to má. Často si potají připadala jako podvodnice. Sice si byla jistá svou inteligencí a schopností být dobrá kamarádka, ale její ženské sebevědomí stálo na velmi nejistých základech.

„Jo,“ řekla, protože se opravdu bála. Ne pořád, ale často. Bála se, že se ztrapní, že nebude dost dobrá. A teď se bála, že dostane výpověď.

„A co bys dělala, kdyby ses nebála?“ zeptal se Adam.

Výborná otázka. Lexia se zamyslela. Co by dělala, kdyby mohla dělat cokoli a nebála se? Kromě toho, že teď mluví s Adamem. Hlavou jí mihla myšlenka. Odvážila bych se chtít úplně všechno. Hned ale zase zmizela a Lexia se podívala na Adamova ústa. On se samozřejmě ptal, co by dělala za práci. Lexia ale vnímala jen jeho rty, lehce vlhké od posledního doušku piva. Odjakživa se jí líbily mužské rty. On měl skvělou pusu. A bílé zuby. Náznak černých vousů.

„Asi bych se líbala s víc chlapy,“ řekla napůl žertem, napůl vážně a naklonila se k němu.

Adam se usmál. „Fakt?“

Lexia mu položila ruku na nohu. Přece jen se bavili o absenci strachu, a Lexia, která se nebojí a je taková, jaká by chtěla být, se chová přesně takhle. Je odvážná. Vydobývá si své místo. Adamovy šedé oči se trochu rozšířily. Lexia se k němu posunula ještě o kousek, opřela se o jeho nohu v džínách, vnímala, že pod dlaní cítí jen svaly tvrdé jako kámen a horkost, pak se přehoupla dopředu a zlehka na něj dopadla tak, že se jejich rty setkaly. Nebyl to nijak elegantní pohyb. Bylo to něco mezi polibkem a pádem vpřed, ale rozhodně došlo ke kontaktu jejich úst. Adam ztuhl, ale neuhnul, a tak Lexia zavřela oči a ponořila se do polibku. Tak úžasné rty. Ještě lepší než na pohled. Silné, pevné a akorát pružné. Jak se Lexia hodně naklonila na barové židličce, tak trochu ztratila rovnováhu, proto byl polibek poměrně dost tvrdý a neohrabaný. Opravdu zasténala? Možná to bylo tím alkoholem, ale Lexii se točila hlava. Znovu vzdychla. Adam se stáhl, náhle a rychle, až Lexia málem ztratila rovnováhu. Otevřela oči, chytila se za barový pult, získala balanc a ocitla se zpět v realitě. Závrať a vzrušení byly ty tam. Opravdu ho políbila? Chtěla se dotknout svých rtů, ve kterých se ještě drželo teplo Adamových úst.

Adam vstal a tvářil se dost naštvaně. „Už budu bohužel muset jít,“ pronesl stručně a tak trochu obchodnickým tónem. Podal barmanovi kreditní kartu. „Ale rád bych dohlédl na to, že se taky dostaneš domů.“

„Já to zvládnu sama,“ hlesla Lexia a snažila se nemyslet na to, že se ho právě dotkla. Bože, takový trapas. „Noc je ještě mladá.“

Adam zavrtěl hlavou. „Už je pozdě a za chvilku zavírají.“ Usmál se a rysy mu trochu zjemněly. „Pojď, zavolám ti taxík.“

Lexia sklouzla ze židličky. Jeho šedé oči se do ní zavrtávaly, zase jí poskočilo srdce. „Měl bys jet se mnou ke mně,“ zamumlala v pokusu o žert a kontrolu nad situací. Neměla by nic proti tomu odvézt si ho domů, přivinout se k němu, ty jeho bicepsy by ji pak v posteli sevřely, rukama by mu projížděla hnědé vlasy. Rozdali by si to. Udělala by se s ním.

Adam protočil oči, jako by ten její vnitřní monolog slyšel a rozhodně neměl náladu na sex s ní. „Tak pojď.“

„No jo,“ zamumlala. Vyšli na ulici. Když ztratila rovnováhu, vzal ji kolem ramen. Byla zima, Lexia se otřásla. Dláždění bylo nerovné a ona měla hodně vysoké podpatky.

A pak.

Polil ji studený pot a zaplavila ji nevolnost. „Ale ne,“ zasténala.

„Co je?“ zastavil se Adam.

Lexia nestihla odpovědět. Dala si ruku před pusu. „Pomoc,“ šeptla do dlaně. Předklonila se. Adam ji rychle přetočil do strany a pak stál vedle ní, zatímco zvracela vedle nebohého stromku, který živořil v malé ohrádce v dlažbě. Kdyby jí nebylo tak zle, nejspíš by na místě umřela studem. Takhle se jen utřela vlhčeným ubrouskem, který Adam odněkud vykouzlil, a snažila se ignorovat, že mu pozvracela boty.

„Lepší?“ zeptal se Adam.

Lexia nešťastně kývla. Takhle poníženě se ještě nikdy necítila.

Adam se podíval na silnici, mávl rukou a řekl: „Jede taxík. Naskoč si.“ Otevřel jí dveře, pomohl jí nastoupit a požádal taxikáře, aby dohlédl, že se dostane až domů.

„Počkej,“ vyhrkla Lexia, „jak se jmenuješ?“

Podíval se na ni. Nevypadal naštvaně, ale rozhodně se ani neusmíval. „Už jsem ti to řekl. Adam.“

„A jo. Dík,“ přikývla a Adam za ní zabouchl dveře. Lexia složila hlavu do dlaní a celou cestu se soustředila na to, aby už nezvracela. Doma to na ni zase přišlo, ale to už byla aspoň sama. A na záchodě. A ne v jeho blízkosti. I vzorná holka má svoje limity.

2

Adam

Adam Nylund sledoval, jak taxík s opilou Lexií mizí za rohem. Podíval se na svoje špinavé boty, strčil ruce do kapes a pěšky se vydal domů. Ta holka se mu líbila. Nemělo cenu to popírat. Všiml si jí hned, jak vešel do zakouřeného baru. Zrovna u sebe doma maloval jeden pokoj, poslouchal hudbu a nechal se úplně pohltit škrábáním, sádrováním a broušením. V půl osmé už měl hlad jako vlk. Jenže přiletěl ranním spojem z Londýna, doma ve Švédsku nebyl skoro celý minulý rok, dřel jako blázen na ředitelství a kromě toho nerad vařil, takže v lednici neměl vůbec nic. Vyměnil si tričko, ale špinavé kalhoty si nechal a zamířil do Sturehofu. A tam ji uviděl. Její světlé vlasy odrážely osvětlení v místnosti, úplně zářily. Ani černé šaty nedokázaly tak úplně zamaskovat její oblé tvary, tvářila se rezolutně a snažila se držet na stoličce rovně, to všechno ho na ní lákalo. Byla celá baculatá a měkoučká. Tváře, prsa, nohy. Neměla žádné tvrdé hrany, tenké linky ani vytrénované svaly. A vypadala opuštěně. I když se Adam přišel do restaurace najíst a utřídit si myšlenky před náročným zítřkem, i když po posledním hektickém týdnu rozhodně nepotřeboval ženy a komplikace, stejně si spontánně stoupl vedle ní, objednal si pití a podíval se na ni. Ona se na něj usmála a něco řekla, a tak si vedle ní sedl a začali si povídat. Hned na začátku, než si uvědomil, že je to zakázané ovoce, si Adam řekl, že by ji mohl dostat do postele. Měl slabost pro křivky a těch měla Lexia požehnaně.

Líbala bych se s víc chlapy.

Adam zabočil do ulice Strandvägen. Bydlel skoro na konci ulice a procházka na svěžím vzduchu mu dělala dobře. Potřeboval si pročistit mozek. Líbala bych se s víc chlapy. Byl to tak strašně nevhodný komentář, ačkoli Lexia samozřejmě nemohla vědět, jak moc nevhodný byl. Zároveň to byla docela legrace, to musel Adam přiznat. Ona byla celá zábavná – sebeironická, vášnivá, schopná dlouhých úvah. A když se jí Adam zadíval na světlé, lesklé rty, zmocnil se ho okamžitý a primitivní chtíč. Vybavil si jejich polibek a zpomalil. Toho bude Lexia ráno určitě litovat. Na to on nebyl vůbec připravený. Flirtovali spolu a panovalo mezi nimi napětí, ale Adam si nemyslel, že by Lexia byla tak odvážná, když došlo na věc. Zaskočila ho, a proto jí dovolil, aby svoje rty na jeho tiskla trochu moc dlouho. Upřímně řečeno ho šokovalo, jak reagoval na nevinný polibek, spíš jen takovou pusu, po pár skleničkách v baru. Ale když se jejich rty setkaly, Adamem jako by projel elektrický šok. Zarazil ruce hlouběji do kapes. Je vidět, že bude brzy říjen, vítr od zálivu Nybroviken už byl dost studený.

Ona musela být úplně pod obraz, pomyslel si Adam. Házela do sebe ty růžové drinky s překvapivou cílevědomostí. Takže i když ze sebe část alkoholu dostala, když mu pozvracela boty – znovu se podíval na svoje tenisky –, hádal, že Lexia asi bude mít zítra pořádnou kocovinu. No, tak se za pár hodin – Adam si vyhrnul rukáv a podíval se na hodinky – nebude moct udržet smíchy.

Jestli vůbec dorazí do práce.

Vytáhl z kapsy klíče, odemkl dveře od domu, vyšel po schodech a vešel do svého bytu. V tu chvíli mu zazvonil telefon. Jeden jediný člověk mu volal ve dne v noci, takže to vzal, aniž by se podíval na displej.

„Co chceš?“ zeptal se.

„Jen se chci zeptat, že je před zítřkem všechno připravené,“ řekl Roy Hansson, jeho šéf, mentor a největší prudič na celém světě.

„Je noc,“ zamračil se Adam a minul nevybalený kufr na zemi v předsíni. Vybalí si zítra. „Jdu spát.“

„Já v noci spím jen tři hodiny,“ opáčil Roy.

„Já vím. Říkáš mi to tak jednou denně.“

„Moc pětašedesátníků není v takový formě jako já,“ zasmál se Roy.

Za všechna ta léta, co se znali, bylo tohle Royovo oblíbené téma: jeho skvělá fyzická kondice.

„Víš, že o svém věku mluví jen děti a staroši?“

Roy chvíli mlčel. Adam se zul, boty strčil do igelitového pytlíku a zavázal ho. „Je super, že jsi vzal to místo ředitele v kanceláři,“ dodal nakonec Roy.

„Když to takhle říkáš, zní to, jako bych měl na výběr,“ podotkl Adam. Oba věděli, že Adam je tady z protestu. Roy si nejdřív bez konzultace s poradci koupil reklamní agenturu. Pak dal jejímu dlouholetému řediteli ponižující výpověď a na jeho místo dosadil nového šéfa – Dána, zkušeného kluka, kterého měl Adam docela rád a myslel si, že by tu práci dělal dobře. Jenže pak Roy po pár dnech vyhodil i toho Dána. Ani o tom se s nikým neporadil, dokonce ani s Adamem, svou pravou rukou.

„Já prostě nechápu, proč sis nemohl nechat toho Dána, ten by se na tu práci perfektně hodil. Na rozdíl ode mě, já jsem na to překvalifikovanej.“ A brutálně naštvanej.

„Potřebuju někoho, na koho je spoleh,“ vysvětlil Roy.

Tenhle problém se taky opakoval, Roy dokázal být někdy naprosto paranoidní.

„Vždyť je to malá blbá reklamní agentura,“ namítl Adam, „pochybuju, že tam jde napáchat moc škod. Furt nechápu, proč jsi ji vůbec kupoval.“

„Mám pro to svoje důvody.“

„Něco osobního?“ zeptal se s podezřením Adam.

Nebylo by to prvně. Adam Roye obdivoval, ale z jeho impulzivního jednání občas šílel. Vlastnosti, díky nimž Roy Hansson, kluk z předměstí, vybudoval impérium, Adama sem tam doháněly k šílenství.

„Obchody jsou vždycky osobní. Aspoň pro mě. Už jsem holt takovej.“

Roy o sobě rád mluvil jako o „klukovi z ulice“ a vyvrheli. Adam věděl, že Roy rád provokuje a v novinách a v televizi se kontroverzně vyjadřuje o kolezích i názorových odpůrcích. Byl to ale skvělý obchodník a moc si nepotrpěl na zbytečné řeči. Adam to respektoval.

Adam si přitiskl sluchátko k rameni a sundal si tričko. Věděl, že Roy chce, aby se ho na tu koupi reklamní agentury vyptával dál, a právě proto se neptal. Ono se to ukáže časem. Roy měl vždycky ke všemu svoje důvody, jenže ty mohly být úplně jakékoli. Adam tipoval, že Royovi někdo šlápl na kuří oko. „Potřeboval jsi něco konkrétního, Royi, nebo jsi mě chtěl jen štvát?“

„Chci potom hlášení. A vědět všechno.“

„Ty tam nepůjdeš se mnou? Myslel jsem, že první den do kanceláře zajdeš.“ Adam plánoval, že přijde jako první. Vždycky chodil první. Pokaždé skvěle připravený, všechny trumfy v kapse. Stejně ale počítal s Royem. Společně prošli všechny dokumenty a Adam toho o kanceláři věděl dost, ale stejně je ještě čekalo spoustu rozhodnutí. Lidé přijdou o práci, budou se vytvářet nová místa.

„Ne, já mám jiné schůzky.“

„Jak dlouho zůstaneš ve Stockholmu?“ zeptal se Adam.

„Chvilku jo. Stihneme si i promluvit o tvé budoucnosti.“

Adam na to nic neřekl, ale pocítil napětí. Oni dva s Royem hrozně často cestovali, neustále byli zaneprázdnění a někam mířili. Ale už bylo načase a oni oba to věděli.

„Jsi tam?“ zeptal se Roy.

„Zavolám ráno po poradě. Ty už mi nevolej, zavolám já tobě. Zítra. Teď jdu spát.“ Adam to položil a vypnul si telefon, v tomhle Royovi nedůvěřoval. Roy mu někdy klidně zavolal i ve čtyři ráno a chtěl mu vylíčit nějaký úplně nový nápad.

Teď si ještě chtěl sepsat nějaké poznámky před zítřejší schůzkou, pak se pár hodin prospí a potom se pustí do toho, co tu má ve Stockholmu za úkol. Do ložnice si odnesl vyčištěný oblek, pověsil ho na dveře a zapnul počítač.

Adam ještě nikdy nezklamal, v malých ani velkých úkolech. Naopak, v celém finančním světě byl znám svou bezohlednou efektivitou. Na to ho Roy měl. To byl jeho úkol i v reklamní agentuře a Adam to tak měl rád: žádné zacházení v rukavičkách. Jeden obchodní plátek jednou Adama vylíčil jako muže s mafiánskými metodami. Royovi se ten článek moc líbil a nechal si ho zarámovat. To s tou mafií trochu přehnali, oni se samozřejmě vždycky pohybovali v mezích zákona. Ale byli dobrý tým a vzájemně se doplňovali. Kde byl Roy ukvapený a dramatický, tam se Adam zachoval chladně a analyticky. Kde Roy nechal převládnout emoce, Adam stoprocentně zapojil intelekt. Zhruba si prošel e-maily a přitom přemýšlel. Vůbec se nemohl soustředit na práci. Jako většina heterosexuálních mužů ani on nemohl popřít, že se mu líbí hezké nohy a že má rád sex. Adam vypnul počítač. Pěkné křivky a krásné oči mu ale nikdy neubraly na pracovním výkonu.

Tak. Jestli si Lexia Vikanderová chce udržet práci v reklamní agentuře, kterou Roy koupil a Adama do ní dosadil na pozici ředitele, tak ať se zítra kouká doplazit do kanceláře a ukázat, co v ní je. Adam se totiž proslavil mnohým, ale soucit s línými kolegy to nebyl. A ať se na to člověk podíval, z jaké strany chtěl, tak Adam už byl čtyřicet osm hodin Lexiin šéf.

3

Lexia

Pár hodin po usnutí se Lexia probudila s nejhorší kocovinou, jakou kdy zažila. Hlava jí pulzovala bolestí. Srdce bilo jako o závod. S námahou otevřela oči. Srdce jí mlátilo tak, jako by se chtělo prodrat hrudním košem ven. Lexia si odkašlala a zasténala. To bolí. Bolelo ji celé tělo. Oční víčka. Čelo. Všechny části těla. Lexia opatrně pohnula nohou. Ležela na přehozu a asi se těch pár hodin spánku vůbec nepohnula, protože byla celá ztuhlá. V jedné ruce vůbec neměla cit, a když pohnula nohou, zjistila, že na ní má ještě botu. Druhou měla bosou. Zvedla hlavu a všimla si roztrhaných punčoch.

S naříkáním se zhroutila zpátky na polštář. Matně si vybavovala, jak jí naštvaný taxikář zacloumal a zařval na ni, že je na místě. A ona pak musela strčit klíč do zámku a dostat se dovnitř, ale to si vůbec nepamatovala. Proboha, snad za sebou zavřela dveře. Lexii se zvedl žaludek, ale na zvracení byla moc otupělá. No jasně, ještě zvracela na záchodě, než se nějak přesunula do postele. Pak se oblečená natáhla napříč přes postel. Uvědomila si, že ji do hrudi tlačí kabelka. Třesoucíma se rukama ji otevřela. Všechno tam asi bylo. Platila kartou a soudě podle účtu nechala taxikáři až moc velké spropitné. Šaty měla vyhrnuté až k bokům a na nočním stolku vřeštěl prastarý budík, který si pro jistotu vždycky nařizovala. Zoufale zasténala a zamáčkla ho.

Byla si jistá, že zrovna dneska absolutně nutně musí do práce, i když netušila, co je vůbec za den v týdnu. Napadlo ji, že by do práce zavolala a řekla, že je nemocná, ale to nešlo, ona nikdy nebývá nemocná. Chtěla polknout, ale měla v krku tak sucho, že se zase jen rozkašlala. Zvedla se na lokty, nechala odeznít nával nevolnosti a pak vstala a odpotácela se do kuchyně, kde našla balení šumáku. Nalila si do sklenice vodu, hodila do ní dvě tablety, strčila telefon do nabíječky a vtom jí začaly chodit zprávy. Pročetla si pár posledních ze včera od holek. Jo, bylo to tak, jak předpokládala. Přidala se k nim Josephine a všechny se rozhodly, že pojedou do Lydmaru místo za Lexií do Sturehofu. Pak se odmlčely. Zjevně je nezajímalo, kde je ona. Lexia si otevřela Josephinin profil na Instagramu. Josephine měla dvě stě tisíc sledujících a na svém profilu vydávala svou fobii z tuků za dietní rady, taky sdílela, kde se dá co koupit, psala k tomu různé citáty a zaobalené urážky. Kromě toho neustále upozorňovala na svůj podcast a své slavné hosty. No jasně, tady to je. Fotka smějících se holek s šampaňským a popiskem: Nejlepší holčičí parta. Lexia to z trucu olajkovala a pak aplikaci zavřela. Věděla, že by jí mělo být jedno, že ji nechaly ve štychu. Pak si otevřela zprávu od mámy, byl v ní odkaz na článek o tom, že cukr je jed. A pak… panebože. Lexia zasténala a četla si zprávy od Diny Mahfouzové, recepční v Sandelman & Dyhr, reklamní agentuře, kde Lexia pracovala:

Je tu zmatek. Leo chce, aby na ranní poradě byli úplně všichni.

O deset minut později:

Jsi na cestě? Dneska dorazí nové vedení. Dneska!

O pět minut později:

Žiješ?

O dvě minuty později:

Jestli žiješ, koukej dorazit. Nejpozdějc do pěti minut.

Lexia zírala na displej. Její mozek to nebyl schopný zpracovat. Jejich bývalý ředitel byl pryč, donutili ho se sbalit a minulý týden skončil. Napsali mu to mailem. V kanceláři nikdo nevěděl víc, než že sem přijede nějaký Dán.

Lexia napsala jen:

Ok.

Neměla nejmenší tušení, že ten nový ředitel neboli hajzl z Dánska dorazí už dneska. Nikdo nic nevěděl. Lexia dopila skleničku se šumákem, počkala, než se jí přestane zvedat žaludek, a pak se v děsu vydala do koupelny podívat se na svůj odraz do zrcadla. Bylo to ještě horší, než si myslela. Vlasy se jí v noci uvolnily z drdolu a sponky jí trčely do všech stran jako mimozemšťani, kteří uvázli v nepřátelském území. Světlé rozcuchané mase jejích vlasů včera zrovna nebylo dopřáno vlhkosti, takže jí teď vlasy stály kolem hlavy jako chuchvalce vlny. Lexia se podívala na hodinky. Neměla absolutně žádný čas na to, aby tuhle katastrofu začala mýt, fénovat a žehlit. Rozzuřené pramínky trčely do všech stran a na spánku měla nějakou ulepenou skvrnu. Přejela si rukou po prsou a břiše. Ocelové kostice se jí zarývaly do kůže a nové pouzdrové šaty už nezachrání žádná čistírna.

Taky by vůbec nebylo od věci, kdyby se před spaním odlíčila a vyndala si čočky, pomyslela si Lexia v panice, když se podívala na rozmazané zbytky líčidel. Celou tvář měla pomačkanou od prostěradla a oči měla rudé a žilkované. V životě ještě nevypadala hůř. Jako by se probudila v jiné dimenzi a setkala se tváří v tvář s jinou verzí sebe samé. Ona nebyla ten typ, co se opije a zaspí do práce. Ona je přece svěží, efektivní a spolehlivá.

Pustila teplou vodu a začala se rychle svlékat. Jestli se vysprchuje do třiceti vteřin, možná to ještě všechno stihne.

Ani ne o půl hodiny později už Lexia na velmi roztřesených nohou nastupovala do prastarého výtahu v budově v ulici Skeppsbron ve čtvrti Gamla Stan, kde sídlila její reklamní agentura. Samozřejmě měla jít radši pěšky – zvládnutím dvou poschodí by spálila aspoň pět kalorií –, ale Lexia se sotva držela na nohou, tak to pro jednou vynechala. Spolucestující se na ni dívali skrz prsty, jeden si dokonce přikryl pusu rukou, takže Lexia opustila stísněný prostor s velkou úlevou a otevřela dveře od svého pracoviště. V ruce držela kelímek s koupenou kávou a pak se musela opřít o zeď a přečkat další vlnu nevolnosti, než se vůbec odvážila pokračovat.

„Dobré ráno,“ zamumlala na Dinu Mahfouzovou. „A ahoj, Godzillo,“ mrkla na Dininu malinkou čivavu, která s Dinou chodila úplně všude. Teď pejsek ležel v černém košíku na pultu recepce. Spokojeně mávl ocáskem. Dina stáhla rty natřené modrou rtěnkou do tázavého výrazu a vyhrkla: „Shit, jsi v pohodě?“

Lexia se pokusila zaplašit nové tsunami nevolnosti. Dina si asi všimla temných kruhů, rudých očí a ještě pořád pomačkané tváře.

„No ale fakt, to tak děsně smrdíš ty?“ pokračovala Dina ve své mladické upřímnosti. Dině bylo devatenáct a byla v podstatě dítětem mediálních sítí. Měla vlastní kanál na Youtube a kromě recepce měla v agentuře na starosti jejich Facebook, Instagram a webové stránky. „Měla by sis vzít mentolku,“ navrhla Dina a rozmáchla se rukou, jako by chtěla ten zápach rozehnat.

„Už začali?“ zeptala se Lexia a opatrně se odrazila od pultu, který ji držel na nohou. Prázdný kelímek hodila do přibližné blízkosti koše na tříděný odpad.

„Ne, ještě čekají na toho nového ředitele,“ řekla Dina a fascinovaně si Lexii prohlížela. „Byl tu brzo ráno, ale zase někam šel. Psal mi, že je na cestě. Píše mi mraky zpráv,“ dodala potom.

Lexia při pomyšlení na toho dánského ředitele celá zrudla.

Dina pohladila Godzillu. „A víš ty vůbec, že to není ten Dán?“

„Ne?“

„Ne. Taky dostal padáka.“ Dina se podrbala na krku špičatými modrými nehty.

„Ještě než začal?“

„Jo. Ten nový je nějaká hvězda přímo z Londýna. Finanční ředitel nebo co.“

„Hm,“ přikývla Lexia. Byla absolutně nepřipravená na setkání s finančním ředitelem z Londýna. Angličané umí být drsní. Teď se jí po tom Dánovi, co ho nikdy neviděla, skoro zastesklo. Se seveřanem se dá líp vyjít. Ale anglický finanční ředitel? Lexia si představila vysokého přísného hubeňoura, nepříjemného postaršího chlapa, který s ničím není spokojený. Radši se na sebe ani nepodívala do zrcadla na zdi recepce, zrovna teď se opravdu nechtěla vidět. Vlasy si stáhla do nedbalého uzlu a možná taky přehlédla nějakou špínu, když se zároveň česala a malovala a do toho hledala neroztrhané punčocháče. Aspoň že oblečení, jednoduchou černou sukni a černou blůzku s dlouhými rukávy z Monki, měla čisté. Lexia si promnula spánek, snažila se pod sukní narovnat punčocháče, které se jí shrnuly, a vetřela se k ní myšlenka, že všechno by bylo ještě o chlup lepší, kdyby si tu blůzku vyžehlila. Přemýšlela, jestli se jí vůbec někdy stalo, že si něco nestihla vyžehlit.

„Máte být ve velké zasedačce,“ řekla Dina váhavě, jako by si nebyla jistá, jestli tam Lexia má být taky.

Lexia se na ni chabě usmála, na nejistých nohou došla do zasedací místnosti a zhroutila se na židli u stolu. Nechtěla nic víc než dál pracovat jako copywriterka. Měla svou práci hrozně ráda. Většinu svého života byla mimo kolektiv, lidé si z ní dělali legraci, byla vždycky poslední. Odjakživa ale dobře psala a jednoho dne zjistila, že existuje práce s názvem copywriter. Na ten pocit nikdy nezapomněla. Existovala práce, ve které člověk dostává zaplaceno za psaní, a přitom to není novinařina nebo spisovatelství, obojí pro Lexii naprosto nedosažitelné. Tady člověk mohl vymýšlet poselství, psát texty a být za to placený.

Z chodby se ozvaly blížící se hlasy. Teď už nešlo vycouvat. Nastal čas. Lexia odložila tablet, nasadila úsměv a doufala, že ten starý přísný finanční ředitel bude mít na práci jiné věci než její vzhled, případně zápach. Třeba už je tak starý, že je poloslepý? Má monokl? Dieter, jejich bývalý majitel, už starý byl. Ona se s Dieterem znala hrozně dlouho, měl jí říct, že bude agenturu prodávat, pomyslela si smutně, a vtom se otevřely dveře. Lexia vstala, spolkla nevolnost, otočila se ke dveřím, zatáhla břicho a nasadila profesionální úsměv. Starším pánům se Lexia obvykle líbila. Něco na ní v nich vyvolávalo otcovské pocity. Možná prostě působila zcela neškodným dojmem.

A pak jako by všechno zamrzlo. Jako by si Lexia prohlížela nesmyslný sled obrazů.

To není možný.

Skutečně to nebylo možné. To musela být nějaká divná zpětná halucinace. Lexia zamrkala. A ještě jednou. Nestalo se nic. On tam pořád byl.

Stavební dělník.

Až na to, že dneska už vůbec nevypadal jako stavební dělník. Ne v elegantním, perfektně padnoucím obleku, vyžehlené košili a s ocelovými hodinkami, které podle všeho stály víc, než si takový copywriter vydělá za půl roku v hrubém. A byl to on.

Lexia se rozhlédla, ale nebylo kam utéct a kam se schovat. Stejně bylo pozdě, protože v tu chvíli se sem nahrnuli všichni zaměstnanci agentury. Bylo jich kolem dvaceti dvou, podle toho, jestli se počítali i lidé na částečný úvazek a stážisti. Malinká agentura ve srovnání s velkými hráči na trhu. Teď všichni chodili po špičkách. Prodej je zasáhl jako bomba a všichni teď chtěli dokázat, že jsou kreativní, kompetentní a nenahraditelní. Jeden po druhém si prohlédli toho muže s přísným pohledem a pak se všichni posadili.

Lexia se pomalu předklonila, zápasila s obracejícím se žaludkem a opřela se o stůl zpocenými dlaněmi.

„Lexie!“ zvolal Leo Sandelman, nejvýše postavený umělecký ředitel, přes celou místnost. Jeho hlas jí prořízl kůži a nervy. Lexia vůbec neměla náladu se s Leem bavit.

„Ano?“ zasténala. Znovu se jí zvedl žaludek. Jako by se ocitla ve zlém snu.

„Lexie, tohle je Adam Nylund ze společnosti Kastnäs. Náš nový ředitel.“ Lexia byla stále zčásti přesvědčená, že se jedná o nezvykle odpornou halucinaci v kocovině. Ona nebyla zvyklá tolik pít, možná měla poškozený mozek. „Adam se bude účastnit naší pondělní porady,“ dodal Leo zcela zbytečně. Bylo jasné, že Adam se nejen bude účastnit, ale že poradu i povede. Vypadal jako člověk, který ostatní vede. Lexia si pomyslela, že nejspíš dostane panický záchvat. Všichni kolem ní se tvářili vyděšeně, možná až na Lea. Ale Leo se samozřejmě jako obvykle ničeho nebál. Byl to syn Sandelmana seniora, legendárního člověka z reklamy, a byl známý, hezký a bohatý. Takovým lidem běží všechno jako na drátkách.

Pak se na ni Adam podíval a Lexia cítila, jak se jí odkrvuje mozek, začala se jí točit hlava a polil ji studený pot. Protože když se ten muž, co se s ním potkala v noci na dnešek – Adam Nylund –, neusmíval, vypadal jeho obličej úplně jinak.

V noci působil mile a chápavě.

Teď vypadal děsivě.

4

Adam

Adam se podíval do zděšených očí Lexie Vikanderové a sledoval, jak její křídově bílý obličej ještě o něco bledne. Bylo jasně vidět, že je v šoku. Adam nepohnul ani brvou. Nebyl tu od toho, aby soucítil se zaměstnanci, i když Lexii bylo zjevně zle a zčásti za to mohl on. I na tu dálku, a i když ji zčásti clonili kolegové, bylo vidět, že má Lexia příšernou kocovinu. Vypadala na umření. Sevřené čelisti, bledá jako stěna, ztuhlé tělo – bylo jasné, že by ze všeho nejvíc potřebovala ležet v tiché temné místnosti a vyspávat, rozhodně ne křečovitě sedět na ranní poradě. Adam nikdy neměl pochopení pro lidi, kteří zanedbávali svou práci, ale k Lexii teď překvapivě pocítil zvláštní sympatie. Zpětně si říkal, že jí asi nemusel koupit tolik drinků. Na Lexiinu obranu musel uznat, že se sem zvládla dostat, ačkoli vypadala, že každou vteřinou padne.

„Tohle je naše největší zasedací místnost,“ řekl Leo Sandelman. Byl to syn jednoho ze dvou původních majitelů, toho známějšího, co zemřel. Asi se upil, tipoval Adam. Leo se naprosto automaticky zhostil úkolu to tady Adamovi ukázat.

„Tady pořádáme schůzky s našimi největšími klienty a máme tu pondělní porady.“

„Jaký je cíl porad?“ zeptal se Adam, který neměl rád nikam nevedoucí schůzky.

„Pracovní skupiny informují o svých projektech. Vedení, to jste teď vy, zase podává zprávu o plánování a klientech. Kdo chce něco říct všem, může to říct právě v pondělí.“

„Chápu,“ přikývl Adam. Připadal si v tom obleku jako blbec. Žádný z dalších přítomných mužů neměl košili, o saku nebo obleku ani nemluvě. Leo, vysoký a vysportovaný, měl rozcuchané černé vlasy, pruhované tričko a příšerné červené kalhoty, nejspíš výstřelek hipsterské módy. Leo vypadal přesně tak, jak si ho Adam představoval podle toho, co o něm četl: známý člověk z mediálního prostředí, vyšší třída, sebevědomý. Celá jeho rodina pracovala v médiích (Adam tenhle termín nesnášel), jeho starší sestra měla blog, jeho žena Josephine, o které mluvila Lexia, měla podcast, Leova matka produkovala zábavní pořady a otec, Sandelman senior, byl význačnou osobností v kultuře a stál za mnoha ikonickými reklamními kampaněmi ve Švédsku.

Adam za ta léta strávená ve finanční branži pracoval ve Švédsku, v Londýně i v New Yorku a dobře věděl, že takových jako Leo je dvanáct do tuctu. Člověk na ně natrefí v kulturní i finanční sféře. Synové a dcery bohatých a slavných, děti a vnoučata elity ve věčném cyklu privilegií a moci. Často a rádi zdůrazňují, jak je pro ně těžké, aby je lidé posuzovali podle jejich vlastních zásluh, stěžují si v novinách a rozhovorech a zároveň se beze studu přiživují na rodinném renomé. Během studia ekonomie Adam viděl, jak profesoři přesně takové upřednostňují před ostatními, zažil toho opravdu hodně. Když se na něco člověk dívá zvenčí, všímá si víc věcí.

Adam se pozdravil s několika dalšími lidmi, všichni se mezitím usazovali. Pro agenturu Sandelman & Dyhr pracovalo zhruba dvacet lidí. Tři umělečtí ředitelé a tři copywriteři, Lexia byla jedním z nich. Byla jediná žena na pozici kreativce. V místnosti Adam viděl povětšinou mladé muže. Tvořili téměř směšně homogenní skupinu. Při pohledu na ně se cítil strašně starý. O světě reklamy věděl, že je to bezprecedentní džungle, už dopředu se mu z toho dělalo špatně. Ze zkušenosti ale věděl, že deset procent zaměstnanců se dá vyhodit hned. Jinými slovy dva lidé. Adam se znovu letmo podíval na Lexii Vikanderovou. Měla na sobě něco černého, napínalo se jí to přes plné poprsí. Adam se rychle odvrátil, než si jeho pohledu někdo všimne. I když měl špatnou náladu, jeho tělo na ni reagovalo. To mu náladu zhoršilo ještě víc. Nemá už tak dost starostí?

Bylo nepřijatelné, že si zvládl všimnout jemné linie její šíje, pak jí trochu dlouho zíral na ústa a měl co dělat, aby se neustále nesoustředil jen na ni. Adam zažil aférky šéfů s podřízenými skoro všude, kde pracoval, a viděl i přesně tolik šéfek, co měly aférky s kolegy pod sebou. Vůbec to nebylo neobvyklé, ale podle něj to bylo zavrženíhodné. Šlo o hodnoty, o to, kým chce člověk být. Jen špatní šéfové dokázali překročit hranice a on nebyl špatný, byl naopak jeden z nejlepších. Adam už se pak na Lexii nepodíval, místo toho se rozhlédl kolem stolu. Teď je jejich šéf. Jestli se Lexia nebo někdo jiný bude chovat neprofesionálně, případně nebude odvádět odpovídající výkony, je jeho úkol být neúprosný.

„A tohle je náš digitální designér,“ pokračoval Leo a představil mu dalšího mladého hipstera. Leo působil klidně a sebevědomě, ale sem tam zatěkal pohledem, jako by přece jen byl nervózní. Dobře, jen ať je. Adam si bez úsměvu potřásl rukou s dalšími lidmi. Ještě pořád se mu nelíbilo, že tuhle agenturu vůbec koupili. Byla malá, nedůležitá a její výsledky na něj neudělaly žádný dojem. Měli tu za sebou pár úspěšných kampaní, to jim musel nechat. Byla významná v osmdesátých a devadesátých letech, ale teď ji tvořila skupinka zlaté mládeže, která žila ze starých zásluh a spoléhala se na síť kontaktů svých rodičů. Podle toho, co Adam zatím viděl, to tu bude muset vzít tvrdě do rukou, aby tahle partička přinesla do koncernu Kastnäs víc než jen drobné.

Adam se znovu podíval na mrtvolně bledou Lexii. Prostě mu to nedalo. S nikým se nebavila a vypadala víc mrtvá než živá. Bílá pleť nabírala nazelenalý odstín. Opřela si hlavu do dlaní a Adam si všiml, že má něco ve vlasech. I když si Adam o zaměstnancích agentury nastudoval hodně informací, zprvu ji včera večer nepoznal. Drobná pasová fotka, kterou viděl, ji vůbec nevystihla. Na fotce ve své osobní složce vypadala Lexia průměrně. Ve skutečnosti byla… jiná. Vřelá, měkoučká a sexy, při pohledu na ni měl Adam chuť s ní dělat věci. V duchu si rekapituloval, co o ní četl. Neměla na svou pozici formální vzdělání, odchodila jen pár kratších kurzů, což bylo s podivem. Pocházela z dobré rodiny, chodila do školy v Djursholmu a pak studovala na gymnáziu – stejném, na které chodily děti královského páru – a k téhle práci jí pomohl otec, Dieter Dyhr, druhý vlastník agentury, který ji prodal Royovi. Jinými slovy byla Lexia spíš rozmazlené dítě, které se ke své pozici dostalo protekcí, a ne vlastní zásluhou. Příjmením se nejmenovala stejně jako Dieter. Že by byla vdaná? Ne, říkala, že není, to si Adam pamatoval jasně. Jsem singl.

„Tak pustíme se do toho?“ řekl a okamžitě se rozhostilo naprosté ticho.

Leo zamrkal. Adam kývl na pokyn, aby ho představil.

„Adam Nylund je náš nový výkonný ředitel. Jak víte, nedávno byla naše agentura prodána koncernu Kastnäs, což – ehm – vedlo k řadě změn ve vedení,“ spustil Leo. Podrbal se na bradě. „Plán je, že Adam to tu převezme okamžitě a…“ Leo se nejistě odmlčel.

Adam předstoupil, snažil se působit co nejimpozantněji, přejel místnost pohledem a převzal poradu do vlastních rukou.

„Jak bylo řečeno, ode dneška přebírám vedení nad veškerým působením v Sandelman & Dyhr,“ začal. Adam se znovu bezmyšlenkovitě podíval na Lexii, ta byla snad ještě o trochu zelenější, pak pokračoval: „Vím, že tu došlo k několika obratům a že jste původně čekali ředitele z Dánska.“ Koutkem oka viděl, jak se Lexia zamračila, a málem se usmál. Hajzl z Dánska. „Ale nakonec je to tedy takhle. Budu si chtít promluvit s každým z vás. Musíme se poznat a já se chci dozvědět, jak kdo konkrétně přispívá k chodu celé firmy.“ Adam se odmlčel. „Trochu vás podusím,“ dodal výhrůžně. Ve skutečnosti to mělo být ještě horší. Nikdo, kdo nebude podávat dostatečné výkony, si nebude jistý místem a Adam chtěl, aby to bylo každému jasné.

Lidé po sobě začali pokukovat. Zjevně se báli. A Adam se jim moc nelíbil. To mu bylo naprosto jedno, nebyl tady, aby vyhrál cenu o nejoblíbenějšího šéfa. Kývl na Lea a dal tím najevo, že řekl, co chtěl.

Leo opět vystoupil, o poznání méně sebevědomý. Podrbal se na hranaté bradě. Vypadal jako reklama na Švéda z dobré rodiny: hezký, svalnatý, spokojený sám se sebou. „Tak to bychom měli. Budeme pokračovat v poradě. Vedoucí projektu Micke Wollgren měl mluvit o zpětné vazbě od nespokojeného klienta, ale protože má zpoždění, předám slovo copywriterce Lexii Vikanderové. Řekne nám, jak jsme se z toho poučili.“ Leo kývl na šedozelenou Lexii.

To bylo překvapivé. Adam by si nemyslel, že Lexia bude dnes schopná jediného slova. Lexia pomaličku vstala, jako by šla na popraviště. Tohle bude ještě zajímavé.

„Jejda. No, děkuju za slovo,“ spustila chabě. „Já… no...“ Lexii vyskočily na krku rudé skvrny, odkašlala si. Potila se. „No, takže abych vám něco řekla k projektu, který jsme s Mickem zrovna dokončili. Chvilku počkejte, podívám se, jestli to najdu.“ Znovu si odkašlala, atmosféra v místnosti, zatímco přejížděla prstem po tabletu, byla téměř neúnosná. „Tady to mám. Tak ne, moment.“ Nakonec se někdo uchechtl. Lidé se na ni nedívali, jako by se chtěli distancovat od ní i od jejího zkaženého projektu. Leo si vyměnil pohled s nějakým kolegou a škodolibě se na něj pousmál.

„Tady,“ řekla Lexia a zněla, jako že se jí hrozně ulevilo. „Tady to mám. Tak se na to podíváme.“ Znovu si odkašlala a otřela si čelo. „Takže,“ pokračovala a pak začala nejistě mluvit. Koktala, kašlala, začínala znovu. A znovu. Někdo zívl. Nikdo nedokázal zastřít fakt, že je to bídný výkon, úplně nejhorší, jaký kdy Adam ve svém životě slyšel. Nezajímavý a na hranici nekompetentnosti. Tak a je to tady. Jeho prvním krokem v kanceláři zjevně skutečně bude vyhodit Lexii Vikanderovou.

5

Lexia

Lexia by se ani moc nebránila, kdyby v tu chvíli měla umřít. Zmocnila se jí panika. Jako by se ocitla ve zlém snu. Někde četla, že někteří lidé se víc bojí mluvit na veřejnosti než smrti, takže by do slova a do písmene radši umřeli, než že by někde mluvili. Lexia s tímhle názorem docela souzněla, odjakživa nesnášela, když si musela stoupnout před lidi, ve škole se jí naposmívali tolik, že jí to stačilo na zbytek života. Proto si stanovila za svůj životní cíl překonat tohle školní trauma, cvičila a trénovala projevy před větší skupinou lidí. Většinou to zvládala. Pokud byla připravená. A pokud neměla kocovinu jako blázen.

Lexia dokonce věděla, kdo Adam Nylund je. Když Kastnäs AB koupil jejich agenturu, Lexia si googlila Roye Hanssona a narazila na dlouhý rozhovor o něm a jeho kariéře v časopise Resumé. V článku se zmiňovali i o Adamovi. Pravá ruka. Pravá pěst. Bezcitný ničitel drobných firem. Lexia jen nevěděla, že to on bude jejich nový ředitel, protože byl tak trochu jiná liga. Takže teď zničí ji.

Vypadal jako padouch z filmu o superhrdinech, když ji se zkříženýma rukama probodával pohledem a úplně z něj přitom vyzařovalo, jak je globálně výkonný. Nebylo pochyb o tom, že čas tohoto muže je drahý. Každá vteřina, po kterou se před ním Lexia klepala, ho stála peníze, to bylo jasně vidět. Jeho vyzývavý – nebo možná posměšný – pohled se do ní úplně zavrtával. Lexia se třásla, od hlavy až k patě ji polil studený pot, v hlavě se jí míhaly vzpomínky jako filmová sekvence. Vybavovala si všechno, co tomu chlapovi napovídala v noci, když si myslela, že je to jen úplně obyčejný Švéd z nižší střední vrstvy, a ne člověk, který rozhodne o její profesní budoucnosti.

„Lexie?“ Adamův hlas zazněl místností jako bič – černý kožený bič – a Lexia se musela snažit, aby nenadskočila. Teď ji pošle do háje. Přede všemi kolegy. Lexia se chtěla na Lea ošklivě podívat, ale nezmohla se na to. Nakonec si za to přece mohla sama.

„Uděláme si pauzu,“ oznámil Adam zcela nečekaně.

„Nějak mi není dobře.“

„Snažíš se mi něco naznačit, nebo co?“

„Chceš radu?“

„Od tebe? Jasně. Strašně ráda.“

„To ne,“ přikývl Adam.

„Hm.“