Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tento projekt je spolufinancován se státní podporou Technologické agentury ČR v rámci Programu Éta.

Jan Křeček, Vlastimil Nečas, Ivan Vodochodský, Jan Miessler

VYVÁŽENOST VE VYSÍLÁNÍ

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz

jako svou 8504. publikaci

Recenzoval:

Mgr. Josef Baxa, Ph.D. (Analytické oddělení Českého rozhlasu)

Redakce a korektury Magdalena Jimelová

Grafická úprava Antonín Plicka

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Formát ePub Antonín Plicka

Počet stran 112

Vydání 1., 2022

Vytiskla TISKÁRNA PROTISK, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2022

Cover Photo © freepik.com

ISBN 978-80-271-4869-1 (ePub)

ISBN 978-80-271-4868-4 (pdf)

ISBN 978-80-271-3477-9 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Křeček, Jan, 1974-

Vyváženost ve vysílání / Jan Křeček, Vlastimil Nečas, Ivan Vodochodský, Jan Miessler. -- Vydání 1.. -- Praha : Grada, 2022. -- 1 online zdroj

Anglické resumé

Obsahuje bibliografii

ISBN 978-80-271-4869-1 (online ; ePub)

* 316.774 * 654.197 * 654.195.6 * 316.772.4 * 165.423 * (437.3) * (048.8:082)

– masmédia

– televizní vysílání

– rozhlasové vysílání

– televizní vysílání -- Česko

– rozhlasové vysílání -- Česko

– mediální komunikace

– objektivita

– vyváženost vysílání

– kolektivní monografie

316.4/.7 - Sociální interakce. Sociální komunikace [18]

1.Teoretická ametodologická východiska

JAN KŘEČEK

1.1Teoretická východiska

Objektivita avyváženost patří knotoricky známým požadavkům, jejichž vnímaná potřeba anásledné vyžadování daleko přesahuje komunitu mediálních studií ajejich doménu normativních teorií médií.

Jakkoliv se konkrétní představy oobjektivitě avyváženosti liší napříč politickými systémy amediálními krajinami abývají vztahovány jen na některé typy médií aobsahů, fundament zůstává stejný – bez jejich uplatnění avyžadování není demokratické, svobodné apluralitní společnosti.

Každé politické zřízení, které se hodlá za demokratické, svobodné apluralitní deklarovat, musí nutně předjímat existenci veřejnosti as ní spojenou existenci veřejného prostoru (sféry, tržiště), vněmž mohou názory aargumenty nejenom zaznívat, ale současně jsou islyšet. Vněmž se svobodně setkávají rozdílné názory, argumenty apolitics, kde se společně dospívá knávrhům policies akde je síla hlasů odstíněna od politické aekonomické moci (amediální teorie zde dodává: kde ani média nenabývají nelegitimní mediální/symbolickou moc).

Napříč aplikovanými demokratickými teoriemi (az nich vycházejícími normativními teoriemi médií) se může lišit množina médií, na která jsou oba požadavky uplatňovány – ať již extenzivně (na všechna seriózní, neparalelistická anestranická), nebo úzce (vysílací média, někdy jen ta veřejnoprávní). Ať již se představa ojejich vynucování vtělila do pomyslné neviditelné ruky voličského trhu (která rozhoduje opřežití médií nákupem kvalitního informačního servisu), nebo do podoby závazných norem až zákonů, kterými stát oba požadavky vynucuje (ina médiích soukromých). Vždy však jsou oba požadavky nutným předpokladem existence komunikačního prostoru, vněmž dochází kpolitické (komunikační) participaci nebo kde lze (alespoň) získat co nejúplnější informační servis pro poučenou volbu zastupitelů (Ferree, Gamson, Gerhards, Rucht, 2000; Henneberg, Scammel, O’Shaughnessy, 2009).

První zpolitologických demokratických teorií – kompetitivní elitismus – zdůrazňuje roli voleb, vnichž si občanstvo vybírá nejlepší správce věcí veřejných. Voblasti mediálních studií se pak překrývá steorií reprezentačně-liberální, která voblasti politické komunikace vyžaduje od médií co nejtransparentnější informování okandidátech anásledně vykonavatelích moci, zprostředkování dialogu mezi zastupiteli aexperty, aktivovanými dle momentálně diskutované agendy. Vzývanou kvalitou médií je zde interní pluralismus, který se dá spožadavky objektivity usouvztažnit až ztotožnit. Namísto regulace zde teorie pracuje se spotřebitelskou mocí mediálních publik, kdy nekvalitní (nerespektující interní pluralismus) média chřadnou nezájmem příjemců za takto vychýlený informační servis platit (penězi či jen pozorností).

Iproto se pro veřejný komunikační prostor používá označení veřejné tržiště, iproto reprezentačně-liberální teorie předpokládá média soukromá, se kterými neměla anemá problém ani ve vysílacím sektoru.

Tyto teorie ajejich představy ožádoucí roli médií bývají ztotožňovány spíše se severoamerickým prostředím, tedy slibertariánským, resp. atlantickým modelem dle Hallina aManciniho (Schumpeter, 2004; Corner, 2003; Hallin, Mancini, 2008).

Naopak spíše sevropskou tradicí bývají usouvztažňovány politologická delibarativně-participační, resp. mediálněvědní participačně-liberální teorie, které krom svobody projevu amédií zdůrazňují ivětší zapojení občanstva do tvorby politik apotažmo inutně související větší míru odpovědnosti.

Hodnota externího pluralismu předpokládá média více stranící, přičemž žádoucího stavu se dosahuje pestrostí mediální sféry, pokrývající různé názorové proudy. Této představě historicky odpovídal sektor tištěných médií, která byla paralelistická, tedy napojena (či přímo zřizována) politickými stranami adalšími politickými aktéry (ajistou míru afinity ksektorům politické osy si zachovávají dodnes). Kombinace co nejpestřejšího vějíře angažovaných médií spolu sdůrazem na inkluzivnost komunikačních procesů směrem kaktivnímu občanstvu našla pojmenování veřejného komunikačního prostoru coby veřejné sféry. Při nástupu vysílacích médií však technologická omezení (nedostatek frekvencí pro všechny aktéry) neumožnila vsektoru aplikovat externí pluralismus, atak vznikly jiné modely řízení aregulace – typicky státní apozději veřejnoprávní rozhlasy (apozději televize). Voblasti politického zpravodajství apublicistiky se rozvinuly zásady objektivity avyváženosti, často jako výsledek vnější (státní) regulace. Právě existence veřejnoprávního sektoru názorně usouvztažňuje participačně-liberální teorii sevropskými modely vztahu médií apolitiky, tedy středomořským (polarizovaně-pluralistickým), středo- aseveroevropským (demokraticko-korporativistickým), případně ispecifickým středo- avýchodoevropským (Habermas, 1996; Hirst, 1994).

Vsouhrnu těchto dvou ideálních typů demokratických teorií (apříslušných normativních mediálních teorií) by šlo konstatovat, že myšlenky objektivity avyváženosti jsou přítomny vobou dvou.

Zatímco první je spíše předpokládá, zato uvšech (seriózních, faktických, zaměřených na otázky tvorby veřejných politik), druhá je explicitně vyžaduje, ovšem jen uněkterých (vysílacích).

Jestliže obě tyto tradice vycházejí ze shodného přesvědčení, že demokratickou diskusi (as ní volby adecision-making) je třeba ochraňovat před nadměrnou/nelegitimní politickou aekonomickou mocí partikulárních aktérů, zbývá ještě otázka moci, kterou získávají sama média provozováním veřejného diskurzu. Sociologie moci otřech rozměrech vpřípadě moci mediální hovoří omoci zdrojové, přístupové adiskurzní, přičemž právě druhý rozměr, tedy moc přístupu do obsahů, je polem, kde se požadavky objektivity avyváženosti rozvíjejí (Lukes, 1974).

Vzhledem kradikální mocenské/politické změně, kterou vtehdejším Československu odstartoval rok 1989, nemá příliš smyslu hovořit otradici, tím méně pak voblasti liberálně-pluralitního veřejného prostoru. Voblasti regulace mediální krajiny se spontánní odstátňování avíra vsamozřejmou prozřetelnost trhu střetly stouhou „vracet se do Evropy“. Ta se nakonec pro podobu mediální regulace stala určující aEvropská unie si během přechodové fáze ohlídala harmonizaci mediální legislativy. VČeské republice se tak ustavil „evropský“ duální systém vysílacích médií, kdy vedle sebe existují média soukromá aveřejnoprávní. Jakkoliv média veřejné služby dostala do vínku řadu dalších normativních očekávání (vyjádřených zejména vzakládajících zákonech apodzákonných kodexech, schvalovaných ovšem Poslaneckou sněmovnou), požadavky objektivity avyváženosti byly vtěleny do vysílacího zákona, který platí pro všechny vysílatele stejně.

Pro tuto publikaci je tedy výchozím aurčujícím bodem odstavec 3 § 31 zákona č. 231/2001 Sb., oprovozování rozhlasového atelevizního vysílání:

„Provozovatel vysílání je povinen zajistit, aby ve zpravodajských apoliticko-publicistických pořadech bylo dbáno zásad objektivity avyváženosti azejména nebyla vcelku vysílaného programu jednostranně zvýhodňována žádná politická strana nebo hnutí, popřípadě jejich názory nebo názory jednotlivých skupin veřejnosti, ato spřihlédnutím kjejich reálnému postavení vpolitickém aspolečenském životě.“

Tento odstavec se bude objevovat vzáhlaví následujících kapitol vždy se zvýrazněním pojmů, kterým se příslušná kapitola věnuje.

1.2Metodologická východiska

Zkonceptualizace prostředí anásledného projektového zadání, kterému se věnovala předchozí podkapitola, se nutně odvíjejí základní předpoklady pro metodické/analytické uchopení.

Objektivita avyváženost, kterými je klíčový odstavec zákona uvozen, zde mají spíše deklaratorní povahu. Vmediálněvědní teorii mají řadu (často ne úplně souladných) významů/naplnění, kterým se věnuje hned následující druhá kapitola předkládané publikace (mnohoznačnost pojmů ajejich užití vysvětluje větší délku kapitoly oproti ostatním). Deklarovaný ideál je ve výše citovaném odstavci zákona dále rozvíjen akonkretizován několika dalšími pojmy, které již zřetelně určují jeho metodické uchopení.

Zvýhodňování (natožpak jednostranné) určitého politického aktéra médiem je sideály objektivity avyváženosti vpřímém rozporu – iproto začíná třetí kapitola konceptualizací negativně chápaných mediálních biasů (odklonů, zkreslení, předpojatostí), typologizovaných do čtyř kvadrantů. Podle dvou os – vědomosti na straně autora/komunikátora aviditelnosti na straně příjemce/publika – identifikujeme bias stranící, bezděčný, propagandistický adiskuzní, přičemž těžiště našeho projektu se bude nacházet zejména voblasti druhého typu biasu. Tedy tam, kde se realizuje mediální přístupová moc akdy opřístupu do obsahů (amíře věnované pozornosti) spíše než úmysl rozhodují zvnitřnělé rutinní postupy novinářů (McQuail, 1992; Street, 2001).

Měření samotného zvýhodňování je nevyhnutelně navázáno na věnovanou pozornost, resp. věnovaný prostor, resp. věnovaný čas. Kvantitativní logika – čím více, tím důležitěji, čím méně, tím bezvýznamněji – je neúprosná, variantnost se skrývá pouze vtom, čemu konkrétně se ujednotlivých aktérů pozornost/prostor/čas věnuje. Od prosté frekvenční analýzy KDO MLUVÍ se měření zvýhodňování dostává kdruhé úrovni OKOM SE MLUVÍ anásledně až ke třetí úrovni JAK SE ONĚM MLUVÍ. Zde už se kvantitativní valenční (na škále pozitivně – negativně) analýza svou komplikovanější intersubjektivitou ačasovou náročností blíží analýze kvalitativní (arozpíná se do obtížně sledovatelného třetího rozměru moci, resp. třetího ačtvrtého, propagandistického adiskurzního kvadrantu bias).

Čtvrtá kapitola se věnuje reálnému zastoupení politických stran ahnutí vpolitickém aspolečenském životě, tedy jejich politické aspolečenské relevanci. Právě „přihlédnutí kreálnému zastoupení“ přidává knámi předpokládané analýze komparativní rozměr. Tento požadavek zákona totiž vyžaduje nalezení před-/mimomediální sady dat. Ato srovnatelně „tvrdých“, získaných předchozími kvantitativními politickými rozhodovacími procesy (volby), aktuálnějšími kvantitativními průzkumy (výzkumy preferencí), příp. idalšími.

Takovéto uchopení obou požadavků (nezvýhodňování apřihlížení krelevanci) je natolik nevyhnutelné, že sodstupem několika málo let překvapuje kontroverze[1], kterou ve veřejných diskusích vyvolalo jejich logické anutné zapojení do Analýzy předvolebního vysílání České televize aČeského rozhlasu (Krajské asenátní volby 2016), (CEMES, 2017)[2], jež stála uvzniku tohoto projektu/publikace. Zvlášť když jak „stop-watch principle“, tak vyčíslování společenské relevance aktérů je běžnou součástí obdobných aplikovaných mediálních analýz (Norris, Sanders, 1998; ACE Project, 1994).

Naopak mocenský bonus, kterému se věnuje druhá část čtvrté kapitoly, se vzákoně neobjevuje, přesto je intuitivně chápaný všemi zúčastněnými aktéry. Jde oprostý fakt, že někteří zúčastníků politické soutěže jsou dočasně vexekutivních pozicích atato konfúze rolí znepřehledňuje sběr aanalýzu dat. Itento případ je detailně popsán vzahraniční teoretické ianalytické praxi, na rozdíl od předchozích se však náš import termínu mocenský bonus kontroverzí nedočkal azodpovězení si tak žádá jen otázka, jak sním vkvantitativním výzkumu pracovat. Izde, stejně jako uzvýhodňování arelevance, preferujeme jeho zapojení až vzávěrečné, interpretační fázi.

Nejobtížněji uchopitelným objektem našeho projektu se stal celek vysílaného programu, namísto přesné definice tak pátá kapitola přináší rozlišení na mikrocelek amakrocelek aněkolik možných variant jeho stanovení vpředvolebním období. Termín celek ve svém případnějším užití (makrocelek jako celek vysílaného programu, nikoliv mikrocelek pořadu) zopakuje adále zdůrazní roli kvantitativní obsahové analýzy jako stěžejní metody při analýze objektivity avyváženosti, neboť tato metoda je jako jediná použitelná při zpracování tak rozsáhlého základního souboru.

Přestává však stačit ve chvíli, kdy namísto spočitatelné skupiny stran ahnutí rozšíříme měření vyváženosti ina zpravodajské apoliticko-publicistické pokrývání názorů skupin veřejnosti. Uspokojivé naplnění tohoto požadavku vidí text šesté kapitoly pouze vpřípadové konceptualizaci konkrétní analýzy (např. vázané na zjišťování objektivního avyváženého pokrývání konkrétní kauzy a/nebo tématu) a/nebo při interpretaci analýzou zjištěných výsledků. Náš projekt tomuto požadavku ovšem přisuzuje ijeden zásadní význam – slouží jako varování před příliš mechanickým atechnicistním přístupem kměření objektivity avyváženosti. Namísto co nejkvalitnější realizace areprezentace veřejné sféry ve vysílání by tak naše metodika mohla působit konzervačně amohla by uzavírat české rozhlasové atelevizní vysílání do podoby vysílání parlamentního.

Závěrečná kapitola pak obsahuje praktický manuál pro provedení analýzy, vycházející zprincipů kapitol předcházejících. Je určena jak samotným vysílatelům ajejich regulačním orgánům, které se rozhodnou analýzu poptat uspecializovaného pracoviště, tak ianalytickým týmům, které se budou oprovedení analýz objektivity avyváženosti pokoušet.

1.3Oprojektu

Předkládaná publikace je čtvrtým (azávěrečným) výstupem grantového projektu Vyváženost vrozhlasovém atelevizním vysílání, který vrámci programu podpory inovačního potenciálu společenských věd, humanitních věd aumění Éta podpořila Technologická agentura České republiky. Jeho zaměření apotřebnost anotoval návrh projektu takto:

„Dosavadní analytická aregulační praxe rozhlasového atelevizního vysílání vČR je nedostatečná, neboť nemá kdispozici ustálený výklad požadavků objektivity avyváženosti apředevším dosud nezohledňovala související klíčový požadavek, tedy aby… zejména nebyla vcelku vysílaného programu jednostranně zvýhodňována žádná politická strana.… ato spřihlédnutím kjejich reálnému postavení vpolitickém aspolečenském životě.“ (§ 31 odst. 3 zákona č. 231/2001 Sb.)

„Itento dlouhodobě neřešený stav generuje nejistotu na straně vysílatelů anespokojenost na straně politických aktérů. Na straně veřejnosti důvěra vklasická média klesá, přestože jejich význam pro provoz veřejné sféry aracionální (celo)společenské debaty ve věku sociálních sítí stoupá.“

Vznikající metodika vycházela způvodní metodiky použité při zpracování Analýzy předvolebního vysílání České televize aČeského rozhlasu (Krajské asenátní volby 2016), (CEMES, 2017). Ta byla vprůběhu řešení doplňována auzpůsobována pro použití pokročilých analytických nástrojů Newton Media tak, aby výsledkem bylo komplexní avyargumentované řešení.

Table of Contents

1. Teoretická a metodologická východiska

1.1 Teoretická východiska

1.2 Metodologická východiska

1.3 O projektu