Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Favel Parrettová

A v srdci láska

Z anglického originálu There Was Still Love,

vydaného nakladatelstvím Hachette Australia

v Austrálii a na Novém Zélandu v roce 2019,

přeložila Slavěna Brownová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2020

jako svou 7894. publikaci.

Redakce Alena Tůmová

Korektura Soňa Svobodová

Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová

Technická redakce a obálka Hana D. Benešová

Sazba Alena Benešová

Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o.

První vydání, Praha 2020

GRADA Publishing, a. s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz, www.metafora.cz

There Was Still Love © Favel Parrett, 2019

First published by Hachette Australia

Translation © Slavěna Brownová, 2020

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020

All rights reserved.

ISBN 978-80-7625-500-5 (ePub)

ISBN 978-80-7625-499-2 (pdf)

ISBN 978-80-7625-145-8 (print)

Pro D. K. – mou lásku

A pro mé prarodiče – Mitzi a Billa,

kteří byli ti nejlepší lidé na světě.

KUFŘÍK

Kam oko pohlédne, všude jsou zavazadla. Celá země je jimi zasypaná. Zahlédnete je ve vlacích i na vozících, některá jsou dokonce připevněná na střechách autobusů. Na cestách je nosí ženy i muži, ale tahají se s nimi i děti. Tu a tam leží nějaké to opuštěné v příkopu nebo se rozbité válí pod schodištěm.

Lidé si nesou své hnědé kufříky.

Uvnitř je jen to, co dokážou pojmout. Teplé oblečení, fotografie nejbližších, milovaná kniha. Nesou si svůj kufřík do domnělého bezpečí, zatímco doufají, že najdou místo, kde ho budou moci položit na zem a vybalit.

Člověk sám se musí stát takovým hnědým kufříkem.

Uzavřít se pevně do sebe a chránit si svůj nejpotřebnější osobní majetek – vše, co člověk dokáže pojmout. Své srdce, svou mysl, svou duši. Je třeba stát se kufříkem a snažit se nemyslet na domov.

MELBOURNE

1980

Stoupáme po schodišti a naše kroky se rozléhají domem. Babička mě drží za ruku.

Pst, potichu! Dědeček spí.

Byt ve třetím poschodí, těžké dřevěné dveře a uvnitř vůně tabáku z dýmky a upečených koláčků. Domov.

Sundej si kabát – pověs ho na věšák. Zuj si boty – polož je na botník. Obuj si bačkory. Moje jsou červené, babiččiny modré. Děda má bačkory hnědé, ale teď jsou v pokoji, kde spí.

Předsíní kolem babiččiny ložnice, dědovy ložnice, kolem koupelny se zelenými kachlíky, do malé světlé kuchyně. Babička pokládá na stůl látkovou tašku s nákupem. Je kytičkovaná. Když je prázdná, dá se složit do malé kožené taštičky a zapnout na zip. Je to dobrá taška a hodně toho unese. Pochází z Československa.

Vybalím nákup. Tři housky. Šest plátků švýcarského sýra zabaleného v papírovém obalu. Stejně jako šest koleček měkkého salámu. Bochník žitného chleba s kmínem. Sklenice okurek od Novy. Kulatá zeleno-černá plechovka – tabák pro dědu.

Babička natočí vodu do konvice a postaví ji na sporák. Škrtne zápalkou a plamen na hořáku modře blafne. Je cítit nasládlý pach plynu. Babička zápalku sfoukne a poté ji v prstech rozlomí a obě části vhodí do skleněného popelníku. Je plný sirek – polovina jich je čistá, polovina zčernalá a ohořelá.

Slyším spláchnutí záchodu. Dědeček je vzhůru.

Babička nasype lžíci čaje do naleštěného čajníku. Usměje se na mě a začne si zpívat.

Tři – dva – jedna,

zeď, okno, střecha,

v kuchyni je blecha.

Babička ji chytila,

čajíček z ní vařila.

Blecha skáče z konvice,

křiku plná světnice.

Dědu svědí zadnice.

Poslední verš už zpívám s ní a přesně v ten moment děda otvírá dveře a vchází do kuchyně. Má na sobě bílé tílko a pruhované kalhoty od pyžama, na nohou hnědé bačkory – jeho tvář je ještě opuchlá spánkem. Směju se jeho bláznivě přeleželým vlasům a tomu, jak vždycky vypadá překvapeně, že je naživu.

Posadí se vedle mě k zelenému stolu a poplácá mě po hlavě.

Babička uvaří čaj.

*

Cestuju vesmírem – daleko od Země – nic tu není, jen tma a vzdálené světlo jasných hvězd. Ale teď ji vidím, je na dohled – světle modrá planetka. Neptun.

Hraje flétna. Slyším znít klávesy celesty.

Letím rychleji, pohybuju se velmi rychle, planeta je větší, jasnější a pak už je jen modro.

Slyším zpěv vysokých hlasů, sen mě volá – vtahuje mě dovnitř. Natáhnu ruce, rozevřu prsty. Blíž a blíž – snažím se dotknout jejího povrchu, ale zase slyším hru na celestu a Neptun začíná mizet. Stává se průhledným, průsvitným a moje ruka jím prochází.

Zpěv je stále jemnější a tišší, až už rozdíl mezi zvukem a tichem nelze rozeznat.

Krajkové záclony propouštějí dovnitř světlo. Hodiny na zdi tikají.

Sedím na obrácené stoličce – mé raketě. Jsem uzavřená v trojúhelníku tří dřevěných noh s kovovým koncem, jako by to byly anténky.

Páska se na konci kazety rychle přetáčí, až se s cvaknutím zastaví. Vše je nehybné. Konferenční stolek, televize nahoře zdobená krajkovou dečkou, pohovka pod velkým špaletovým oknem, plynový krb i římsa nad ním, zarámovaná tapiserie města daleko odsud – s mosty a řekou, s hradem a tmavou oblohou.

Byt ve třetím poschodí.

Můj celý svět.

Děda zhluboka oddychuje. Usnul v křesle. Vstanu a podívám se na něj. Je tak klidný, tvář má spánkem vyhlazenou, jeho paže spočívají na klíně. Nechci ho vzbudit, ale on otevře oči.

„Malá liško,“ osloví mě.

To jsem já. Malá liška.

Děda se napřímí, vyklepe fajfku do popelníku – obsah je šedý, dávno vyhořelý.

„Už to dohrálo?“ zeptá se a já přikývnu.

Jde o druhou stranu kazety – tu nejlepší. Saturn, původce vysokého věku; Uran, kouzelník; Neptun, mystik – moje nejoblíbenější planeta a naše nejoblíbenější skladba. Děda si myslí, že celesta je kouzelný nástroj a já se ji vždy snažím v každé skladbě rozpoznat. Planety Gustava Holsta.

Babička volá z kuchyně. Oběd je hotový. Děda vstane a protáhne si záda. Chytne mě za ruku. Jdeme spolu do kuchyně na jídlo. Máme housku s plátkem sýra a salámu. Vedle leží kyselé okurky. Jedna je pro mě, jedna pro babičku a jedna pro dědečka.

* * *

Stříbrné mince ve sklenici. Ve staré sklenici od nakládaných okurek.

Ty okurky od Novy byly nejlepší. Poté co spadla železná opona, jsme si nedokázali představit, že už je nikdy nebudeme mít.

Nikdy jsem nenašla takové, které by se svou chutí vyrovnaly těm československým značky Nova – a to ani zdaleka. Každý den jsem mívala jednu k obědu a vždycky jsem si ji nechala na konec, až po housce. Potom mi totiž její chuť v ústech vydržela déle. Když někdy babička usnula v křesle, děda jednu vylovil ze sklenice a u otevřené lednice ji rychle zchroupal. Opravdu ty okurky zbožnoval.

Ale okurky u nás byly pečlivě rozpočítané a na příděl. A počítal se každý padesátník.

Pozdě odpoledne dědeček probíral mince, než se začal připravovat do továrny na noční. Pracoval jako hlídač. S sebou si bral večeři – dva plechové talířky obrácené proti sobě jako mušle. Babiččinu kuchyni, spoustu másla, soli a smažení, mňam.

Babička s dědou si schovávali padesátníky na letenky. Podařilo se jim je koupit jednou za čtyři roky, někdy za tři, pokud byli opatrní a hodně šetřili.

Koupili si ty nejlevnější letenky.

Na tu nejdelší cestu.

V malé tmavé cestovní agentuře v Elizabeth Street, vedle starého tržiště, kde to páchlo po masu, sýru a rybách, vytáhl nějaký Řek knihu s letenkami, aby si ji dědeček mohl prostudovat. Babička mě držela za ruku.

Melbourne–Singapur

Singapur–Atény

Atény–Frankfurt

Frankfurt–Praha

Čtyřicet dva hodin.

Dědeček létání nenáviděl. Měl klaustrofobii, během letu popocházel, potil se a snažil se kouřením fajfky uklidnit. Potom co kouření v letadle zakázali, se to ještě zhoršilo. Musel se prát se svým naléhavým nutkáním rozbít okno, otevřít nouzové dveře a vyskočit ven. Bojoval, aby to vydržel. Někdy si myslel, že začne křičet, ale nikdy to neudělal. Pokaždé to zvládl. Tak moc chtěl domů.

LUDĚK

KVĚTEN 1980

Holubi – v tomhle městě je pět set milionů holubů. Kadí na všechno. Na sochy, na hlavy všech těch svatých z kamene. Slavné historické osobnosti jsou celé od holubího trusu. Kdysi se jeden holub vykadil babičce na hlavu. Tohle se jemu stát nemůže. Je hrozně rychlý, pobíhá sem a tam a hovínko ho nikdy nezasáhne.

Je neviditelný. To je jeho super schopnost.

Může lítat ulicemi a pohybovat se vám před očima, aniž byste si ho všimli.

Může přímo vklouznout do baldachýnu mraků, které nad městem leží – strach je mu cizí.

Luděk je svobodný.

A všechno vidí.

*

Mladá dívka v těsné žluté sukni fouká na náměstí bubliny – malé duhové koule světla.

Dvě holčičky se stejně dlouhými vlasy se snaží bubliny rukama prasknout. Piští, smějou se – praskají je svými červenými dlaněmi, které mají celé ulepené. Ale některé bubliny jim uniknou, vznesou se vzhůru a vyletí nad město. Letí s ptáky, kteří se dívají dolů na zem. Možná že některé z nich dokonce zvládnou přeletět řeku. To ale Luděk neví. Tak daleko nevidí.

Hodiny na věži odbíjejí – jednou, dvakrát –, Luděk cítí každý úder přímo uvnitř břicha. Úplně to s ním zatřese. Třikrát, čtyřikrát. Bim-bam. Je pět. Den mu šedne přímo před očima. Nemá být na téhle straně – tak daleko od domova. A jemu zbývá už jenom hodina na to, aby vyběhl schody zpátky do bytu. Jedna drahocenná hodina.

Proběhne věží až na most, který se už se hemží pracujícími – muži v oblecích, ženami v sukních, v jarních kabátech, s kabelkami, brašnami, ve střevících, v botách. Dva staříci už jsou opilí, zakopávají o své vlastní nohy. Blázni. Běžte domů, nepleťte se mi do cesty!

Luděk se šikovně proplétá davem. Sochy na mostě zná nazpaměť. Každou si pojmenoval a v běhu na ně pokřikuje.

„Hej, Tlusťochu! Nazdar, Hlupáku! Ahoj, Pitomče! Hola hej, Ospalče! Těpic, Hrbáči! Nazdárek, Šilhavče!“

Jediná socha, která se mu líbí, je dáma se špičatou korunou, proto na ni nikdy nekřičí a neuráží ji.

Volá na ni jejím jménem, Bar-bo-ro. Barboro, moje Barboro! Líbí se mu, jak se mu rty při vyslovení toho jména zavlní.

Bar – bo – ro!

Přímo před ním se zastaví žena a začne se rozhlížet kolem dokola. Musel to poslední jméno vykřiknout moc nahlas. Rozeběhne se rychleji. Babička by ho zabila, kdyby zjistila, že křičel na svaté. Určitě by dostal vařečkou a nedala by mu večeři. Řekla by mu, že se mu svatí pomstí. On ale na povídačky, že svatí v noci ožívají, nevěří. Není mimino. Ty sochy jsou jen starý kus kamene. Nikam se nepohrnou.

„Trhni si, Špičatej!“ zaječí na svatého Augusta a střihne to doleva. Sviští po klikatých schodech. Bere je po dvou. Teď už je na správné straně řeky, na svém oblíbeném místě – na Kampě.

Dáma v kožichu zabírá celou cestu. Luděk se kolem ní prosmýkne a málem zakopne o psíka – Promiň, pejsku! Usměje se na něj.

Psi. Teď je tady hodně psů. Načančaní, načechraní, rváči. Luděk je miluje všechny. Jak moc chce psa! Byl by šťastný za jakéhokoli. Kdyby se nějaký objevil, miloval by ho. I kdyby to byl ten nejošklivější a nejhloupější pes na světě, pořád lepší než žádný. Nikdy nenarazil na psa, který by se mu nelíbil. A oni ho mají taky rádi. Vidí ho i tehdy, když lidé ne. Pro psy neviditelný není. Všimnou si ho.

Někdy chce psa tak moc, že přemýšlí o tom, že si ho ukradne – nějakého, ke kterému se nechovají hezky a nechávají ho venku na zimě. Ví ale, že ho mít nemůže, ne dokud žije s babičkou. Nikdy o to ani neprosí. Ale kdyby se vrátila maminka, možná by psa mít mohli. Kdyby se vrátila zpátky a už nikdy neodjela, mohli by ho mít. Přítele, který by uměl běhat tak rychle jako on.

Cesta je plná kočárků a mimina v nich si můžou vyřvat hlasivky. Jedna věc, kterou Luděk opravdu nechce, je mít bratra nebo sestru. Nechce žádný podělaný mimino. ANI NÁHODOU! Zůstal by trčet jako ostatní děti v parku a musel by tlačit kočárek. Starej se o bratříčka. Starej se o sestřičku. Miminko potřebuje na vzduch!

Unikne kočárkům, vřeštícím miminům a běží dál. Už je skoro v nejlepší části parku. Tam, kde se scházejí a muchlují všichni zamilovaní.

Je u svého oblíbeného stromu a popadá dech. Očima přelétne okolí.

Čas lásky po práci.

Párečky se k sobě tulí na lavičkách, opírají se ve stínu o stromy. Objímají jeden druhého a líbají se, jako by byli hladoví. Všechny ty ruce šátrající pod těsnými šaty, košilemi, ruce svírající lidské tělo. Všude kolem je tolik milenců, jako by to byl národní sport.

Nemůže od nich odtrhnout oči.

„Mííí... lenci,“ ozve se za ním hluboký hlas.

Luděk se zprudka otočí. Stojí tam stařec. Má přeslazený, opilý výraz. Vypadá šíleně.

„Mííí... lenci,“ opakuje a jeho oslintaná ústa zůstanou dokořán.

Luděk se rozeběhne a peláší pryč. Zaslechne, jak stařec znovu vykřikne, ale neohlédne se. Běží, sotva popadá dech. Teprve, když je dostatečně daleko, v bezpečí, tak zpomalí. Na zemi leží prázdná skleněná lahev od kofoly a Luděk do ní prudce kopne. Řinčivě se kutálí po chodníku a nerozbitá přistane v trávníku.

Proč ten starej blázen musel všechno zkazit? Proč tam zrovna ten ožrala musel být?

Vydá se cestou z parku. Tou, která je nejblíž jejich bytu. Pohledem pátrá po veverkách. Stromy jsou obalené listím a park vypadá pěkně. Je konec jara. Prázdniny klepou na dveře.

Z kraje stínu se k němu blíží páreček. Drží se za ruce. Ve volné krajině obzvlášť vynikají – jsou spolu. Neosahávají se v koutě, neschovávají se za keře. Ničeho se neobávají.

Tiše projdou kolem něj, jako by pluli. Nedívají se před sebe ani na stromy, nedívají se ani na Luďka. Hledí jen jeden druhému do očí. Jejich pohledy jsou něžné. Usmívají se.

Luděk to cítí. Jsou zamilovaní.

Pouliční světla, ta, která ještě nikdo nerozmlátil, zablikají. A Luďkovi se proti jeho vůli sevře dlaň a protne vzduch.

Pořád ještě je tady láska. Ani jeden den tu není bez lásky. A někdy je dokonce i posvícení – někdy.

Ať si svět dělá, co se mu zlíbí. Pro něj za něj, ať si jde třeba k čertu. Protože na něho čeká v teplém bytě babička. Jeho celý svět.

Luděk si ten pocit snaží vší silou udržet. Má ho v sobě pevně zakotvený. Otočí se a běží uličkou k domovu tak rychle, jak mu jen nohy dovolí.

PRAHA

1980

Maminčino auto – hráškově zelený Wartburg – má teď strejda Bohdan. Bože, je tak hroznej řidič. Za jakékoli situace jezdí stovkou za hodinu. A babička to ještě zhoršuje. Tady zahni – dívej se na silnici – jeď tamtudy – zpomal!

Strejda Bohdan jede přesto rychle dál a babička na něj pořád křičí. Strejda na to neřekne ani ň. Jen tam tak sedí, rukama pevně svírá volant a oči má upřené před sebe. Luďkovi je ho trochu líto, i když ví, že řidič je opravdu strašný. Tolikrát už ho auto vymrštilo dopředu, jak strejda pořád šlapal na brzdu.

Když byla maminka doma, Luděk sedával vedle ní na předním sedadle. Líbilo se mu dívat se skrz široké přední okno zahnuté do stran.

Za deště mu dovolila zapnout stěrače a on se díval, jak se k sobě rytmicky přibližují a zase vzdalují od sebe a jak stírají velké kapky deště.

„A ty se jmenuješ?“

Table of Contents

KUFŘÍK

MELBOURNE

LUDĚK

PRAHA