Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

DEE ERNSTOVÁ

Rendez-vous s múzou

Z anglického originálu Maggie Finds Her Muse,

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Publishing Group v New Yorku v roce 2021,

přeložila Věra Kotábová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2021

jako svou 8012. publikaci.

Redakce Jana Žofková

Korektura Naďa Hloušová

Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Marie Drobná

Formát ePub Štěpán Böhm

Tisk a vazba Finidr, s. r, o, Český Těšín

První vydání, Praha 2021

GRADA Publishing, a. s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

www.grada.cz, www.metafora.cz

Maggie Finds Her Muse

Text Copyright © 2021 by Elizabeth Ernst

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group

Translation © Věra Kotábová, 2021

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-525-8 (ePub)

ISBN 978-80-7625-524-1 (pdf)

ISBN 978-80-7625-190-8 (print)

Genovi,

s nímž chci žít šťastně až do smrti.

Kapitola 1

Vníž propadám panice

azbavuji se všeho nežádoucího

Zde leží Maggie Blissová, která skonala pomalou amučivou smrtí vdůsledku neschopnosti dokončit poslední díl delaniovské trilogie.

Zírala jsem na slova, která jsem právě dopsala, apak jsem je přečetla nahlas. Na náhrobním kameni se budou vyjímat perfektně. Tuhle poslední perlu své obrazotvornosti si musím dobře uchovat, čistě pro všechny případy. Ale kde? Mám to poslat dceři? Radši asi ne. Poslední, co by potřebovala, je další terapie. Exmanželovi? Pokud jde oarchivování lejster, vtom vždycky vynikal, ale koneckonců už jsme rozvedení třiadvacet let, takže… ne. Logickou volbou by byl můj literární agent, ale ten by asi začal bít na poplach. Ostatně si myslí, že mi psaní jde docela dobře…

Možná bych sito mohla vytisknout, zarámovat apřiložit ktomu příslušné instrukce.

Ať už to skončí, kde chce, dobrou zprávou je, že až mi moje redaktorka Ellen pošle jeden ze svých pravidelných vzkazů, vněmž se bude dotazovat, zda pracuji na Delanii, budu poprvé po půl roce moci pravdivě odpovědět, že ano.

Byla jsem vpracovně úplně sama, když jsem si to říkala nahlas, což bylo jedině dobře. Každý autor vhloubi srdce ví, že bez ohledu na slávu, různá ocenění, oslavné řeči ahordy oddaných ctitelů může kdykoli nastat okamžik, kdy ze sebe nedostane jedinou souvislou větu. Když to uslyší kolegyně spisovatelka, dá si nohu přes nohu, nalije nám oběma další hrnek kafe avklidu se zaměří na interpunkci.

Jenže kdyby mě slyšel někdo jiný, no… lidi by byli zklamaní. Možná dokonce naštvaní. Existují čtenáři, ajsou jich miliony, kteří netuší, co je to syndrom hochštaplera. Jediné, čemu rozumějí, je, že si přečetli první díl delaniovské trilogie adychtivě vyhlížejí další. Ani nezapochybují, že by po něm neměl přijít třetí díl. Koneckonců jde otrilogii. Atihle čtenáři by měli nepříjemné otázky. Očekávání. Jsou vtom příběhu už zaháčkovaní. Stojí ovelké finále. Akdybych se na žádné nezmohla, dovedete si představit, co by se se mnou asi stalo?

Pak jsou tu ještě můj agent anakladatel aoba svorně tvrdí, že třetí díl pozdvihne moji kariéru na zcela novou úroveň. Do mé práce investovali za poslední roky spoustu času, energie ipeněz ateď by se jim to konečně mělo zúročit. Ti by byli taky naštvaní.

Není to vtom, že bych nevěděla, jak trilogii ukončit. To vím. Bellacore (říkejte mi Bella) LoModeriaová, dvacet šest let, pětapadesát kilo, splochým břichem, patřičně klenutým hrudníkem azelenýma očima už vzdala pachtění se za láskou asprávným mužem. Žádného už hledat nebude. Dokonce ani…

Lance. Seržant David Rupert Lancaster, třicet šest let, stopětaosmdesát centimetrů pevného vyrýsovaného svalstva apřekvapivě hladké kůže svýjimkou strniště na mužné čelisti ve frustraci často zatínané. Ví, že Bella je pro něho ta pravá, aje ochotný udělat všechno, aby si to uvědomila. Měli se zamilovat přes všechny překážky, které jim stály vcestě. Měli propadnout vášni, které se nedalo odolat. Měli si projít vztahem plným slz, štěstí izlomených srdcí aposléze iláskou na věky věků.

Všechno, co jsem potřebovala, bylo sepsat to.

Avtom byl ten háček. Bez ohledu na všechny osnovy, zápletky, vymyšlené peripetie adobré úmysly jsem neměla dva měsíce před plánovaným odevzdáním rukopisu napsanou ani řádku.

Svýjimkou tohohle epitafu, oněmž jsem byla přesvědčená, že je zároveň pregnantní ivýstižný.

Chápejte – spisovatelský blok se občas přihodí každému tvůrci. Apro mě to obvykle nepředstavovalo žádný závratný zádrhel, protože jsem si mezi knihami nechávala dostatečnou časovou rezervu. Jenže jsem podepsala největší smlouvu své více než dvacetileté spisovatelské kariéry na trilogii, která vynese na světlo strastiplnou lásku mezi půvabnou modelkou, jež se dala na dráhu humanitární pracovnice vzahraničí, adrsného bývalého příslušníka speciální námořní jednotky, který si umanul, že ji bude ve válkou zmítané fiktivní Delanii ochraňovat.

První kniha se rozjížděla pomalu, ale díky šeptandě prodeje brzy trhaly rekordy. Druhý díl má vyjít za dva měsíce, včervnu, auž se oněm všude mluví. Předprodeje mi vynesly třetí místo na seznamu letních bestsellerů časopisu People, pozvání do televizního pořadu Good Morning America aturné po celé zemi.

Byl by to úspěch, jenž by mi umožnil vykašlat se na každoroční seminář tvůrčího psaní, který jsem dosud vedla, protože mi spisovatelská činnost nevynášela dost na živobytí. Ano, já vím, spisovatelé bývají bohatí. Jenže pravda je taková, že většina znás obvykle nebývá na nejvyšších místech žebříčku bestsellerů ataky zpravidla nepatříme do stejné daňové skupiny jako Stephen King. Kdybych bydlela někde jinde než na severu New Jersey, nejspíš bych dokázala vyžít zvýnosů za prodeje svých knih, ale nechystám se přestěhovat do Iowy jenom kvůli nižším životním nákladům.

Apotom tu je možnost prodat to kabelové televizi. Ta by knížky zpracovala do minisérie, na níž by se podílela nějaká VIP herečka azdatný producent. Možnost, která by nejen nahradila peníze za výuku, ale – skoro si to ani netroufám říct – přinesla by ipeníze na domek na pláži.

Po domku na pláži toužím od chvíle, kdy jsem na ni jako mrňavá dvouletá holka poprvé vkročila. Pamatuju si to dodnes: chlad mořské vody, vůně soli ve vzduchu apísek křupající pod mýma batolecíma nohama. Tohle chci, pomyslela jsem si tenkrát. Tady chci bydlet.

Za následujících čtyřicet aněco let jsem svůj názor nezměnila. Ateď tu byla reálná možnost, že se to stane skutečností. Jenže kvůli Hře otrůny, kde se konec psal za pochodu, protože autor nebyl schopný dokončit poslední díl, nikdo nechce uzavírat žádnou smlouvu, dokud poslední díl neleží na knihkupeckých pultech.

Takže všechno, vco jsem kdy jako spisovatelka doufala, tu bylo. Leželo to přede mnou. Čekalo to.

Všechno, co jsem potřebovala udělat, bylo dopsat tu prokletou knížku.

Oprava. Začít ji psát.

SGregem Howardem jsem se seznámila před sedmi lety na koktejlovém večírku organizovaném Drew University, kde jsem už léta vedla kurz tvůrčího psaní. Greg psal literaturu faktu zaměřenou na politiku ana jaře tam měl poprvé mít autorský seminář, takže ten večírek byl vlastně na jeho počest ana uvítanou po návratu ze zahraničí. Nějakou dobu jsme si povídali ajá jsem opatrně zvažovala, že bych si sním něco začala. Byl koneckonců mladší než já a, upřímně řečeno, působil dojmem, že je docela vášnivý.

Nakonec jsem do toho šla, protože byl ve všech ohledech perfektní ztělesnění toho, jak jsem si představovala ideálního muže: byl silný asexy, vzrušující astále se kolem něho vznášela aura jistého nebezpečí. Vminulosti už ho měli několikrát na mušce, naposledy kdesi vAmazonii, adokonce ho vAfrice zajala jistá militantní guerillová skupina adržela ho nějakou dobu jako rukojmí. Kromě toho byl charismatický, pálilo mu to, ale byl iempatický, zábavný a– zase musím být upřímná – náruživý. Pouhý dotek jeho rtů na mém krku způsobil, že se mi roztřásla kolena. Jeden zdůvodů, proč mi šly tak dobře popisy vášnivých milostných scén, byl ten, že kdykoli byl Greg poblíž, hned jsem se vzrušila ačasto jsme skončili vposteli. Byla jsem kvůli tomu povrchní? Ne. Docela dobře jsme si rozuměli imimo postel. Ale musím dodat, že pomyšlení na jeho prsty apusu mě často přimělo nevšímat si jeho největší anejproblematičtější vady na kráse: jeho ega.

Získal Pulitzerovu cenu aStátní knižní cenu, řečnil vKongresu ivOSN. Účastnil se skupinového sexu. Alíbilo se mu to. Ani jedinkrát, za celou tu dobu, co jsme se stýkali, nezapochyboval oničem ztoho, co dělal. Pokud jde ojeho rozhodnutí, vynikal absolutní sebedůvěrou.

To bylo sexy.

Ale zároveň si to na mně vybíralo svou daň. Vposlední době mě začalo unavovat, že kdekoli jsme byli spolu, vždycky jsem hrála druhé housle.

Žili jsme spolu skoro čtyři roky. Tedy, žili jsme spolu tehdy, pokud se zrovna nacházel vNew Jersey avedl svůj seminář. Což bylo jenom šest měsíců vroce. Zbytek času trávil na cestách, přejížděl zjedné zatracené země do jiné asbíral podklady pro své knihy. Akdyž měl pohromadě dost materiálu, odebral se na zapadlou chatu vMaine. Atam psal. Sám.

Vzhledem ktomu, že učil vjarním semestru, byl momentálně vNew Jersey. Vden, kdy jsem sepsala svůj epitaf, přišel domů brzy odpoledne, nejspíš zrovna ve chvíli, kdy jsem zírala zokna, surfovala po internetu nebo dělala něco jiného svýjimkou psaní. Sešla jsem dolů anašla ho, jak prozkoumává ledničku.

Psaní je osamělá profese, takže jsem byla Gregovi vděčná, když se vyskytoval poblíž amohla jsem sním probírat problémy, které se vprůběhu práce na knize vyskytly. Atřebaže jsem se mu nevěšela na krk, frustrovaně nevzlykala anežadonila opomoc, cítila jsem se dost zoufale.

„Ahoj, jak ses měl?“ zeptala jsem se anastavila mu tvář kpolibku.

Couvl. „Pořád máš na sobě pracovní hadry,“ konstatoval.

To byla pravda. Byla jsem vteplácích avršku od pyžama amožná jsem si ani od rána nevyčistila zuby. Zcela jistě jsem se neučesala.

„Pokoušela jsem se pracovat.“

Rozhlédl se azamračil se. „Kde je jídlo?“

Ustoupila jsem okrok. „Vledničce je plno jídla. Co konkrétně máš na mysli?“

Přivřel oči. „Myslím jídlo na večer.“

Ale kruci. „Aha, to je už dneska?“ zeptala jsem se. Každý semestr zval své studenty na neformální večeři atentokrát to připadalo na dnešek. „Zapomněla jsem. Omlouvám se, ale víš, že mám stou knížkou práce nad hlavu. Apotřebuju si otom stebou promluvit. Nemohl bys tu večeři přesunout na příští týden?“

„To bych nemohl. Za čtyři hodiny tu budou. Co jim dáš?“

„Počkej, počkej, co já jim dám? Je to tvoje návštěva, ne moje. Vezmi je do hospody. Nebo jim řekni, že letos si musí každý přinést jídlo ssebou. Máš doktorát, Gregu. Utekl jsi ze sídla drogového kartelu na Filipínách aztábora ISIS vPákistánu. Jsem si jistá, že si nějak poradíš.“ Pročísla jsem si prsty vlasy astáhla je do ohonu. „Teď si stebou potřebuju promluvit osvé knížce.“

Zavrtěl káravě hlavou, čímž mi připomněl otce, když jsem domů přinesla špatné vysvědčení. „Maggie, každý rok stím na tebe spoléhám. Copak jsi nedostala můj mail? Dopoledne jsem ti ho posílal, abych ti to připomněl.“

Zavřela jsem oči. „Vážně? Tys mi poslal mail? Jsem snad tvoje partnerka, ne sekretářka!“

„Kdybys byla moje partnerka, tak by sis to pamatovala.“

„Akdybys ty byl můj partner, tak by sis všiml, že myslím na něco jiného aže jsem posledních pár měsíců ve stavu blízkém panice. Víš, že mám dokončit třetí díl, že ano?“

Přikývl.

„Anemám zpravidla ve zvyku stebou probírat ošemetné body zápletek?“

Znovu přikývl. Pravda byla, že málokdy navrhl něco konstruktivního. Vlastně jsem si skoro jistá, že tomu skoro nevěnoval pozornost. Ale vždycky nasadil ten svůj obličej poslouchám tě.

„Kdy jsem tě naposledy poprosila, abys mi sněčím pomohl?“

Zamračil se.

„Abych to upřesnila. Ještě jsem nenapsala ani slovo. Ani jediné. Za celé měsíce. Aty sis toho ani nevšiml? Chci říct, to ti ani nepřišlo na mysl, že bych měla psát, anepíšu, aani tě nenapadlo zeptat se proč?“

Pročísl si rukou krátké vlasy barvy písku. „Taky jsem byl nesoustředěný, Maggie. To přece víš.“

„Ano, avím přesně proč. Vím to, protože tě miluju azajímám se otvou práci. Vím, že ti posunuli termín odevzdání knížky, že tvoje katedra prochází reorganizací aže máš problém dostat vízum do… Ani nevím, do kterých pekel se příště chystáš. Vím to, protože se tě na to každý den ptám.“

„Naznačuješ mi, že se nezajímám otvůj život?“

Povzdechla jsem si. „Nic nenaznačuju, Gregu. Máš vůbec ponětí, co se se mnou děje? Protože se ti to posledních pět minut snažím naznačit aty vypadáš, že je ti to úplně jedno.“

Strčil ruce do kapes džínsů. „Tedy, Maggie, to přece není totéž, že. Myslím tím, že moje práce… no…“

Cítila jsem, jak ve mně roste zlost, kterou jsem poslední týdny, měsíce, možná iroky potlačovala. „Ano, tvoje práce. Promluvme si otvé práci, Gregu. Protože ta tě na půl roku odvádí pryč, od nás, ode mě. Ana druhou půlku roku máš domluvené různé diskusní večery, svědčíš před Kongresem nebo jezdíš někam přednášet aktomu máš svůj nedotknutelný rozvrh na fakultě. Akdyž jsi náhodou tady, automaticky očekáváš, že tě budu doprovázet na různé společenské akce, kdykoli řekneš. Ikdybych měla naplánovanou konferenci, podpis smlouvy nebo cokoli jiného.“

Protočil panenky. „Nemůžu si přece diktovat…“

„Ale ano, Gregu, můžeš. Čas od času bys přece mohl říct ne. Nebo bys mě ssebou mohl vzít na nějakou konferenci. Jela bych stebou strašně ráda. Apokud jde otvoje pobyty vMaine… uvědomuješ si, že jsem tam ještě nikdy nebyla?“

„Protože tam pracuju.“

„Ano, ajá pracuju tady. Apracuju bez ohledu na to, co zrovna ty tady ve stejnou dobu organizuješ, ikdyby mě to sebevíc rozptylovalo, protože tebe nikdy ani nenapadne, abys svoje aktivity přizpůsobil mé práci.“ Popošla jsem kněmu. „Jenže teď jde oto, že nepracuju. Vůbec mi to nejde. Aza dva měsíce to mám odevzdat, panikařím, takže proč sis toho nevšiml?“

Zavrtěl hlavou. „Maggie, podívejme se pravdě do očí: moje práce je prostě důležitější než tvoje.“

Abum… bylo to tady. Dusila jsem to vsobě tak dlouho, že jsem si ani nevybavovala, kdy mě to neštvalo akdy to ve mně nebublalo. „Vážně? Důležitější? Tak proč potom ta tvoje důležitější práce neplatí všechny účty za tohle?“ Mávla jsem rukou kolem sebe. Slyšela jsem, jak můj hlas nabírá na síle.

„Peníze nejsou všechno,“ pronesl Greg klidně.

„To máš pravdu. Nejsou. Ale byly to moje peníze, které poslaly všechny ty učebnice do Kolumbie, jak jsi jim ty slíbil. Vydělala jsem na ně svojí prací. Aco ten pěkný bavorák, kterým jezdíš?“ Stála jsem už těsně uněho, hleděla mu přímo do očí auž jsem možná iječela. „Jestli je ta tvoje práce tak zatraceně důležitá, kde jsou ty zatracený peníze, co za ni bereš, Gregu?“

Ustoupil okrok avočích se mu zračila nevzrušená lítost. „Existuje tolik způsobů, jak určovat hodnotu, Maggie. Jsem zklamaný, že jsi tak přízemní.“

„Ajá jsem zklamaná, že jsem strávila tolik času smužem, který si bez skrupulí bral všechno, co jsem mu dávala, aani jedinkrát ho nenapadlo, kolik času aúsilí jsem do toho investovala.“

Upřeně jsme se na sebe dívali. Vypadal skoro nesvůj. Apak –

„To ovšem neřeší problém, jak dneska večer nakrmíme mé studenty.“

To mě vytočilo. „Kašlu na to, co budou tvoji studenti dneska večer jíst. Dneska nebo zítra, já mám teď tvůrčí krizi, ale všechno, na co jsi ty schopný myslet, je, jak vyřešíš svůj problém.“

Frustrovaně zdvihl ruce. „Vždyť sem za chvíli začnou přicházet lidi!“

Byla jsem vráži. „Základem celého našeho vztahu bylo, že tvoje zájmy byly vždycky na prvním místě. Smířila jsem se stím, protože jsem věřila, že když budu mít problém, budu za tebou moct přijít, ty odsuneš svoje priority apomůžeš mi. Takže teď ta chvíle přišla, aty na mě kašleš. Vtom případě bude nejlepší, když se sbalíš avypadneš.“

Jeho odpověď jsem neslyšela. Ani jsem neviděla, jestli se mu vetváři zračí úžas, zloba nebo jen bolestné uvědomění.

Otočila jsem se, odešla do pracovny ahlasitě za sebou bouchla dveřmi.

Zlobila jsem se. Nebyla to jenom zloba, byl to vztek. Ataky zášť, frustrace azklamání. Nejen zněho aztoho, že není mužem, jakého jsem chtěla apotřebovala, ale ize sebe samotné, ztoho, že jsem byla tak slepá anepoznala, že takový není anikdy nebude.

Milovala jsem ho, aspoň tedy dřív. Během posledních deseti měsíců jsme se postupně odcizili, ato nejen fyzicky. Cítila jsem, že stoupám nahoru avzdaluju se od něho, asotva jsem si uvědomovala, co cítím. Proto se mi taky teď pořádně ulevilo. Jenom láska nestačí. To jsem se naučila od Alana, svého exmanžela. Byla jsem na prahu něčeho, co by mě mohlo posunout dál, nechtěla jsem to nechat odejít, ajestli on nebyl ochotný pokusit se to pochopit, přestanu se snažit, aby to mezi námi fungovalo.

Uslyšela jsem zaklepání na dveře. „Jdi pryč, Gregu,“ řekla jsem. To poslední, co jsem potřebovala, byly jeho štěněcí oči, ruce bloudící po mém těle ajeho horký dech vmém uchu…

„Maggie, nechceš si otom aspoň promluvit?“

„Klidně. Tak mluv.“

„Přes dveře?“

„Proč ne? Slyším tě dobře.“

Zaslechla jsem, jak si povzdechl. Jeho způsob, jak vyhrát naše hádky, zpravidla zahrnoval ivsunutí rukou pod mé oblečení, ale spevnými dveřmi, které nás oddělovaly, otuhle výhodu přišel avěděl to. „Jsem si jistý, že ráno, až si uvědomíš, jak dětinsky ses chovala, to budeš cítit jinak.“

To nebylo to nejlepší, co mi mohl říct. Popadla jsem velkou mosaznou značku &, která mi sloužila jako zarážka vknihovně, amrštila jsem jí proti dveřím.

Greg nebyl úplně hloupý, atak odešel. Nevím, co řekl studentům, abylo mi to jedno. Do bytu se vrátil odost později aspal vložnici pro hosty. Když jsem se druhý den ráno vzbudila, byl pryč.

Kdykoli se vmých knížkách hrdinka rozešla se svým milým, strávila několik bezesných nocí, kdy toho litovala. Já jsem spala jako mimino. Nebo jako někdo, kdo právě vystoupil ze stínu, který byl příliš velký atmavý.

Další ráno jsem zavolala svému agentovi Leeovi Newcombovi.

„Cože?“ skoro ječel, ato je prosím člověk, který málokdy zvyšuje hlas. „Tys nic nenapsala? Panebože, Maggie, termín odevzdání už jsme prodlužovali dvakrát. Víš, jak je to napnuté. První verzi rukopisu máš odevzdat za deset týdnů nebo budou muset posunout vydání ato by byl průšvih. Musíme to zvládnout.“

Ano, my. Lee ajá jsme byli tým, což byl důvod, proč jsem se na něho obracela, kdykoli jsem měla problém sknížkou.

„Já vím, Lee. Potřebuju prostě jenom nastartovat mozek. Musíš mi pomoct.“

Dovedla jsem si představit, jak sedí ve svépracovně vHobokenu vNew Jersey vhorním patře promyšleně vyzdobeného řadového domku. Kancelář byla laděná do šeda, prostá aelegantní, podobně jako Lee sám. Trávil hodiny telefonováním apři hovoru měl ve zvyku vstát od stolu arázovat po pracovně. Tvrdil, že je to jediný pohyb, který za celý den má.

„Ví to Ellen?“ zeptal se.

„Děláš si legraci? Ne, Ellen to neví,“ odsekla jsem. „Lžu jí už celé měsíce.“

„Měla jsi poprosit opomoc oněco dřív, ne? Jako třeba před čtyřmi nebo pěti měsíci. Prokrista, Maggie, co se to děje?“

Byla jsem ve své pracovně. Původně to byla ta nejmenší ložnice vbytě, ale teď tu byly od podlahy až ke stropu police sknihami, pohodlná pohovka na přemýšlení astarožitný psací stůl, který by nedělal ostudu ani Hemingwayovi.

„Já nevím, Lee. Prostě jsem se zasekla.“

„Máš nějakou krizi středního věku nebo co?“

Odfrkla jsem si. „Kéž by. Spíš mám pocit, že za kritickým bodem středního věku už jsem.“

„Pitomost.“

„Ne, vážně. Je mi osmačtyřicet. Kolik šestadevadesátiletých lidí znáš?“

„Víc, než si myslíš. Ale zpátky ke knize. Co můžu udělat? Co potřebuješ?“

„Panebože, proč mi tohle neřekl Greg?“ tiše jsem zaskučela. Byla jsem schoulená vrohu pohovky, usrkávala jsem horký čaj azírala zokna na velké jezero na druhé straně ulice. Byl konec dubna avšude všechno pučelo. Kachny šťastně pluly po rybníce, ptáci zpívali, co jim hrdla stačila, abezstarostně poletovali vchladném vzduchu. Hluboko pod hladinou se proháněly ryby. Všichni si užívali jara. Kromě mě.

„Co je sGregem?“ zajímal se Lee.

„Rozešli jsme se. Tedy technicky vzato ještě asi ne, ale už jen čekám, až si sbalí saky paky aodstěhuje se, což může trvat týdny, amezitím bude pěkný dusno aty víš, jak já to napětí aúzkost nesnáším. Jak jen tu knížku napíšu, Lee?“

„Poleť se mnou asMartinem do Paříže.“

Nečekala jsem, že uslyším zrovna tohle. „Copak ten váš pařížský výlet není něco jako pouť? Máte tam nějakého postaršího příbuzného avinice, ne?“

„Postarší příbuzný zemřel před pár lety aano, jedeme na vinici, ale začínáme akončíme vPaříži. Vpařížském bytě máme hospodyni Solange ata se otebe sradostí postará, až tam sMartinem nebudeme. Byt je obrovský, má čtyři ložnice. Jenom jednu koupelnu, ale to je vPaříži normální. Budeš vnejromantičtějším městě na světě se dvěma gayi, kteří mají neomezený rozpočet. Amimochodem, nemáš tam někde taky dceru?“

Moje dcera Nicole byla plodem mého krátkého manželství aopravdu se vyskytovala někde ve Francii. Přestěhovala se tam, když se po několika neuspokojivých začátcích nákladného magisterského studia, nemluvě onejméně šesti zaměstnáních, která neměla delší trvání než pár měsíců, rozhodla, že chce být překladatelkou zbretonštiny do angličtiny. Netušila jsem, že bretonština je jazyk, ale vzhledem ktomu, že její bakalářské studium sestávalo zkombinace francouzštiny adějin umění, musela to vědět líp než já. „Je vRennes. Západně od Paříže. VBretani.“

„Jsem si jistý, že stebou bude chtít chvíli pobýt.“

Donutila jsem se vstát zpohovky apostavila jsem se koknu. Ty dvě kachny spolu něco mají? „Spíš mám pocit, že kdyby se mnou chtěla být, neodstěhovala by se tisíce kilometrů daleko.“

„To je Paříž, Mags. Město světel. Umění, historie avíc rajcovních mužských, než si dovedeš představit. Vsadím se, že ti tam ten tvůj romantický mozeček hned přepne na vyšší obrátky. Máš pas?“

„To ano, ale…“

„Odlétáme vsobotu večer. Pošlu ti mail snaší rezervací letenek amůžeš se zkusit dostat do stejného letadla. Budeš to muset možná hned zaplatit atřeba bude volná už jenom první třída, ale aspoň tam můžeš hned začít psát.“

„Aco křest mé knížky?“

Druhý díl delaniovské série, Oheň vkrvi, měl vyjít zanedlouho, ajá jsem se zavázala, že pojedu na turné, poskytnu několik rozhovorů avystoupím vrozhlase avtelevizi. Mělo to vypuknout za necelých osm týdnů.

„Tak teď budeš pořádně šest týdnů psát apak se vrátíš apřipravíš se na křest,“ oznámil mi Lee. „Budeš mít spoustu času napsat první verzi, nic jiného nepotřebujeme. Zavolám Ellen ařeknu jí, že se na chvíli odebereš do ústraní, abys dorazila poslední kus textu. Tak ti aspoň nebude každý den posílat esemesky.“

„Spíš třikrát denně,“ podotkla jsem.

„No, podívejme se pravdě do očí: jde tu ohodně, ajak to tak vypadá, má dost důvodů, aby měla starost.“

Zírala jsem zokna apřemýšlela. „Nemám do Paříže co na sebe.“

„Vezmi si ssebou něco černýho ašedýho ajeden senzační šál. Ten od Ferragama, co sis koupila před lety. Apěkný boty.“

„Jsem na Paříž moc malá,“ protestovala jsem, ale už mě ta myšlenka začala lákat.

„Moc malá? Jak to myslíš?“

„Podle současných tabulek výšky aváhy bych měla měřit oosm centimetrů víc.“

„Na tom začneme pracovat, až budeme vPaříži,“ uklidňoval mě Lee. „Mají tam spoustu čokolády.“

Kousla jsem se do rtu. Kachní pár už dokončil své milostné hrátky aoba účastníci teď pluli od sebe. „Jo?“

„Abanánky se šlehačkou.“

„Tak mi pošli ten mail. Budu otom přemýšlet.“ Zavěsila jsem. Kachny už byly na opačných stranách Burnhamského jezera. Ale ptáci pořád zpívali. Asem tam vykukovaly žluté hlavičky narcisů.

Paříž může být přesně ta změna, kterou potřebuju. Ale než odjedu, musím se ještě postarat opár drobností.

Měla jsem dvě nejlepší kamarádky azpravidla jsem jim psala oběma najednou.

M:Vyhodila jsem Grega. Pořád nejsem schopná napsat ani řádek, ale vneděli letím do Paříže. Napijeme se na to?

Odpověděly obratem. Zítra. Dáme brunch. Vpůl dvanácté vOffice.

Jeden znejvětších stereotypů vzápletkách milostných románů je naivní vysokoškolská studentka, která se zamiluje do přitažlivého postaršího profesora, jenž ji naučí všechno od pití vína po to, jak za tři minuty dosáhnout orgasmu. Pokud jde oklišé, problém je vtom, že knim dochází docela často. Vezměte si například Alana amě. Byla jsem vysokoškolská studentka auž jsem se rozhodla pro kariéru spisovatelky, ale potřebovala jsem ještě absolvovat otravný kurz zmatiky, abych splnila všechny podmínky potřebné pro získání diplomu. Čekala jsem až do třetího ročníku atehdy, teprve když mi bylo přes dvacet, jsem se pokoušela pochopit to, čemu jsem se dosud úspěšně vyhýbala: algebru.

Algebra mimochodem pracuje sčísly apísmeny. Aprotože ohledně písmen jsem si věřila, myslela jsem, že algebra mi půjde snáz než obyčejná matika.

Mýlila jsem se.

Trvalo pouhé dva týdny, než mi došlo, že algebře nikdy neporozumím, atím jsem se dostala do neřešitelné situace. Protože jsem otálela docela dlouho, než jsem si zapsala kurz povinné matematiky, kdybych to teď zabalila, musela bych si to znova zapsat vposledním semestru příštího akademického roku, čímž bych si vytvořila docela reálný předpoklad pro to, abych školu nedokončila, kdybych vtom kurzu propadla. Takže jsem musela nějak, jakkoli, projít. Průměr za celé studium jsem měla dobrý, takže mi stačilo D. Jen jsem si nemohla dovolit rupnout.

Moje spolubydlící se na mě podívala, zkrabatila čelo azamumlala: „Nejspíš se budeš muset rozhodnout, ským se vyspíš, abys tu algebru dala.“ Ukázalo se, že se budu muset vyspat se svým profesorem Alanem Goddardem. Byl vysoký, hezký anaprosto si nebyl vědom skutečnosti, že většina studentek by se sním vyspala, ikdyby jim nešlo oto, aby prošly. Musím přiznat, že jsem byla ochotná udělat cokoli, jen aby ta algebraická noční můra byla za mnou. Deset minut po naší první konzultaci mezi čtyřma očima, kdy jsem prokázala naprostou neznalost čehokoli matematického apoprosila oradu, doučování, názornou výuku… zkrátka ocokoli, se usmál anabídl mi šálek bylinkového čaje. Přijala jsem. Za dvě hodiny mě pozval na večeři. Přijala jsem. Pak mi navrhl, abychom šli kněmu domů.

Přijala jsem.

Zkoušku jsem udělala. Ne proto, že jsme se příští semestr vzali, ale protože jsem se do něho tak zamilovala, že jsem si zaplatila doučování ustudenta magisterského studia, který mi dvakrát týdně pomáhal pochopit, oco, kčertu, vtěch hodinách algebry jde.

Prožili jsme krátké vášnivé, bouřlivé manželství jako na horské dráze, které skončilo po třech letech, krátce po Nicoliných druhých narozeninách. Alan je slušný, zodpovědný astarostlivý muž, takže má sNicole láskyplný vztah. Aznás dvou se časem stali dokonce přátelé. Proč ne? Pořád byl okouzlující ahezký, atřebaže už jsem si nedovedla představit, že bych sním žila, vždycky jsem ho ráda viděla. Jezdili jsme spolu na prázdniny apodnikali další společné akce důležité pro naši dceru, dokud před třemi lety neabsolvovala bakalářské studium. Od té doby jsem ho neviděla, třebaže si kvýročí našeho rozvodu pořád píšeme.

Po rozvodu se přestěhoval do Pensylvánie astal se děkanem na jedné malé, ale velmi prestižní univerzitě. Já jsem začala učit na místní střední škole apustila se do psaní povídek, načež jsem skončila jako spisovatelka romantických příběhů, které jsem vydávala pod třemi různými pseudonymy ipod vlastním jménem.

Nicole začala číst, když jí byly tři roky, avyrostla zní neobyčejně inteligentní, ale dost komplikovaná dívka. Vpředposledním ročníku střední školy jsem ji poslala kpsychologovi, aby se pokusil zjistit, proč má někdo tak chytrý problém zvládat běžný sociální kontakt. Diagnostikoval jí Aspergerův syndrom avšechno najednou začalo dávat smysl. Všechny ty hranice, které kolem sebe vytyčila, hranice, které nikdo nesměl překročit, aniž by se to obešlo bez záchvatů vzteku aslz, nebyly jenom výmysl trucující adolescentky. Vyznačovaly cesty, které potřebovala, aby mohla procházet světem úplně odlišným od jejího vlastního vnitřního světa. Přestala jsem předstírat, že vím, co je pro mé jediné dítě nejlepší, anáš vztah se rázem zjednodušil, byl přátelštější atéměř normální.

Nicole jsem viděla naposledy vzimě, kdy přijela domů na Vánoce, zato jsme spolu mluvily každé pondělí, pokud mi tedy zatelefonovala. Já jsem jí nevolala, ale když jsem měla na srdci něco naléhavého, co jsem sní potřebovala probrat, poslala jsem jí esemesku aona se mi ozvala. Život měla nalinkovaný podle vlastních pravidel ajá jsem si dala za úkol je nijak nenarušovat, pokud to nebude nezbytně nutné. Kdyby byla jako každé jiné dospělé dítě žijící vzahraničí, neočekávaná návštěva rodiče by se nejspíš setkala snadšením.

Vpřípadě mé dcery nikoli.

Tak jsem jí tedy poslala esemesku apoprosila jsem ji, aby mi zavolala, až se jí to bude hodit, což se stalo další den ráno vpůl sedmé.

„Ahoj maminko. Copak jsme spolu nemluvily předevčírem?“

„Ahoj Nicole. Ano, já vím, ale mám pro tebe překvapení.“

Čekala jsem, že bude zvědavá avzrušená, ale nic takového ztelefonu nezaznělo.

„Jaký překvapení, mami?“

„Letím do Paříže!“

Pořád žádné vzrušení, dokonce ani radost. „Proč letíš do Paříže, maminko?“

„Protože mám problém stou knížkou, co píšu, aLee si myslí, že mi změna prostředí prospěje. Že mě to bude inspirovat. Víš, že jsem ještě nikdy ve Francii nebyla. Budu bydlet vjeho bytě, budu tam pracovat, akdyž už tam budu… Není za chvíli konec semestru? Třeba bys za mnou mohla přijet?“ Tak projev trochu radosti, aspoň trochu.

„Vlastně už skončil. Mám za sebou izkoušky. Adokonce mám vplánu být vPaříži.“

„Fakt? To je skvělý. Tak to můžeme být hodně spolu.“

„Budu vPaříži statínkem,“ pronesla pomalu.

Stáhla jsem se azamračila jsem se na telefon. Cože to právě řekla? „Alan bude vPaříži? Vždyť nerad cestuje. Anesnáší létání. Apokud si dobře vzpomínám, když jsi mu řekla, že chceš studovat ve Francii, celé týdny tě přesvědčoval, aby sis to rozmyslela.“

Slyšela jsem, jak někomu něco říká francouzsky, atrpělivě jsem čekala, až se ke mně vrátí. Moje dcera nikdy jenom netelefonovala. Vždycky utoho dělala ještě něco jiného, uklízela, vařila apodobně.

„No ano,“ promluvila na mě zase anglicky. „Zřejmě to zařídila Heather, ateď se rozešli, jenomže on už to všechno zaplatil, atak přijede aspoň sám. Má zajištěný byt se dvěma ložnicemi vLe Marais, takže tam budu sním. Představím mu Louise.“

No prosím. Kdo vlastně byla ta Heather? Jak přiměla Alana, aby sní jel do Francie? Rozešli se, ale kdy? Avdůsledku toho pojede Alan sám do Francie? Aseznámí se sNicoliným přítelem, oněmž se dcera vmé přítomnosti zmiňovala co nejmíň?

Tak jsem mluvila dál adoufala jsem, že se vtom časem nějak zorientuju. „Nevadí mi setkat se sAlanem, vždyť víš. Ani sLouisem, když na to přijde. Můžu se sejít svámi se všemi. Aty to zvládneš, když tam budeme oba současně?“

Na dlouhou chvíli se odmlčela. Buď si mou otázku důkladně rozmýšlela, anebo zrovna vyklízela prádelník.

„To bude vpořádku,“ ujistila mě nakonec. „Dej mi vědět, až tu budeš. Víš, kde budeš bydlet?“

„Nemám ponětí, ale pošlu ti adresu. Přiletím vpondělí.“

„Prima, mami. Tak se pak uvidíme. Mám tě ráda.“

Zavěsila dřív, než jsem jí mohla říct, že ji taky miluju, ale to stejně věděla.

Třebaže jsem dorazila na brunch opár minut dřív, Cheri Robinsonová už tam byla aAlison Wazinski přišla hned po mně. Všechny jsme si daly Bloody Mary, aniž bychom se na tom musely domlouvat, mlčky jsme si prošly menu arovnou si objednaly. Těkala jsem pohledem zjedné na druhou.

„Co je?“

„Čekáme,“ řekla Alison.

Polkla jsem doušek koktejlu. „Greg ajá jsme se právě…“

„Už bylo načase,“ nenechala mě Cheri domluvit. Ona sama se rozvedla před pěti lety apomalu si budovala nový život. Docela jí to šlo. Byla zhruba mého věku, postavu měla jako požární hydrant avlasy jako kukuřičné pole, přičemž některé prameny si nechala obarvit narůžovo. „Myslela jsem, že toho chlapa vykopneš už dávno. Přiznej si, že jsi emocionálně vykolejená už od Vánoc.“

„Cheri,“ pokárala ji Alison. „Myslela jsem, že jsme se dohodly…“ Alison byla vdaná třicet let aměla čtyři děti ašest vnoučat. Šedé vlasy měla spletené do copu ajejí vrásčitá tvář nikdy nepoznala ani stopu make-upu. Skoro jsem si byla jistá, že na zádech má vytetováno Matka Země.

Cheri mávla rukou. „Ve dvě musím být na oslavě synovcových narozenin, tak tu nemůžu sedět celý den ačekat, až se konečně vymáčkne. Takže jsi ho vyhodila. Dobrá. Aco ta Paříž?“

Narovnala jsem se. „Počkej? Emocionálně vykolejená? Jak to můžeš říct?“ Oponovala jsem jí, přestože jsem cítila, že má pravdu.

Cheri nadzdvihla obočí. „Kdy jste spolu naposledy spali?“

Opřela jsem se oopěradlo. Dostala mě. Už týdny jsme si sGregem dávali jen pusu na dobrou noc. „No…“

Jackson. Správně. To byl jasný omyl. „No dobrá, sním jste možná měly pravdu, ale…“

„Tři roky,“ zamumlala jsem.

Table of Contents

Kapitola 1