Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ailton Krenak

Nápady, jak odsunout konec světa

Vybráno a přeloženo z portugalských originálů Ideias para adiar o fim do mundo, Companhia das Letras, São Paulo, Brazil, 2019 a A vida não é útil, Companhia das Letras, São Paulo, Brazil, 2020. Kapitola Antes o mundo não existia je ze sborníku Tempo e história, NOVAES, Adauto (org.)., Companhia das Letras, São Paulo, Brazil, 1992. Výbor připravila Šárka Grauová.

Překlad Šárka Grauová a Štěpánka Huláková
Návrh obálky Marta Červáková
Sazba Magda Kadlecová
Jazyková redakce a korektura Zuzana Burianová
Doslov pro české vydání Šárka Grauová
Technická redakce Tereza Jančálková
Odpovědná redaktorka Lenka Kubelová

Počet stran 136

První vydání, Praha 2022

Vydal Nakladatelský dům Grada
pod značkou Alferia
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 8679. publikaci.

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

www.alferia.cz

© Ailton Krenak, 2020
© Šárka Grauová, Štěpánka Huláková, 2022
© Grada Publishing, a. s., 2022

ISBN 978-80-271-6675-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-6674-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-3562-2 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Krenak, Ailton

Nápady, jak odsunout konec světa / Ailton Krenak ; překlad Šárka Grauová a Štěpánka Huláková. -- První vydání. -- Praha : Alferia, 2022. -- 129 stran

Přeloženo z portugalštiny -- Vydal Nakladatelský dům Grada pod značkou Alferia. -- Obsahuje bibliografii a bibliografické odkazy

ISBN 978-80-271-3562-2 (brožováno)

* 316.422 * 502.1 * 504 * „628.64“ * (049) * (082.21)

– globalizace

– člověk a příroda

– globální problémy životního prostředí

– antropocén

– pojednání

– výbory

502 - Znečištění a poškození životního prostředí [2]

DŘÍV NEŽBYLSVĚT

V západní kultuře intelektuálové píšou knihy, točí filmy, pronášejí přednášky, učí na univerzitách. V indiánské tradici intelektuál tak velkou a rozrůzněnou institucionální odpovědnost nenese, má ale jednu odpovědnost trvalou, a sice žít uprostřed svého lidu a vyprávět jeho příběh, žít se svou skupinou, svými rodinami či klany a předávat jim trvalý smysl jejich kulturního dědictví.

V téhle části světa, pro kterou se v nedávné paměti ujal název Amerika, stejně jako v její omezenější části zvané Brazílie, žily naše veliké rodiny dávno předtím, než se stala „Amerikou“, a dávno předtím, než existovalo razítko pohraniční stráže, které od sebe dělí zrovna tak země sousední jako odlehlé. Tyhle veliké rodiny dnes zastupují lidé tvořící takzvané kmeny. Naše kmeny. Tenkrát nás bylo mnohem víc, než nás je dnes, protože jsme se skládali zespousty etnik askupin, které se vyznačovaly různorodou kulturou a žily na odlišných územích. Tahle území někdy stála proti sobě a někdy zase existovaly obrovské oblasti, kde žádné kmeny nežily, a to všechno dohromady tvořilo rozlehlé svobodné kraje, nad kterými nikdo neměl kulturní ani politickou moc. Z míst, která byla pro každý takový národ kulturní značkou, jeho hájemstvím, z prostoru, který obýval, vychází v tradici většiny našich kmenů určitý rejstřík, něco nazpůsob paměti stvoření světa. Naše vyprávění vyrůstá ze starobylosti těchto míst a připomíná činy našich zakladatelů a hrdinů. Tam, kde tečou řeky azvedají se hory, se vprůběhu času utváří krajina, kde má všechno svoje jméno, svoji náladu a bezprostřední význam, a ten je propojen snaším životem a se všemi dávnými vyprávěními, která zachycují stvoření všech těch bytostí, o něž se opírá naše pobývání na zemi. Na takovém místě, které by dnes vědci a snad i ekologové označili slovem habitat, se nevyskytuje žádná osada, město ani stát. Na takových místech nachází svou odpověď, svou pravou odpověď, duše každého národa, jeho duch. Odtud vychází asem se zase vrací smysl tradice, pevná opora samotného života. Smysl tělesného života, oblékání, smysl choreografie tanců, zpěvů. Taková místa jsou pramenem, ze kterého se živí sny, velké sny ‒ a ty nejsou jenom něco, co se člověku zdá, když spí, takové sny jsou sídlem moudrosti.

Vy máte instituci, která se nazývá univerzita nebo škola, a taky máte instituci, které říkáte vzdělání. Všechny tyhle instituce ‒ vzdělání, škola i univerzita ‒ jsou součástí snu jako sídla poznání. Ten sen předpokládá, že se budete učit. Ale když sníme my, dostáváme se v poznání na jinou rovinu, kde si vyměňujeme dojmy se svými předky, a to nejenom s těmi, co nás bezprostředně předcházeli – s mými prarodiči, s mým pradědečkem, s minulými generacemi‒, ale i se zakladateli světa. Přál bych si, aby slovo habitat označovalo to, co mám na mysli, a ne jenom osadu, město nebo lokalitu v zeměpisném smyslu, aby mělo taky ducha, protože pokud má ducha, budu schopný vyjádřit myšlenku, která mi umožní přiblížit vám něco málo z toho, co na tomto místě uchováváme v paměti o stvoření světa ještě předtím, než existoval čas.

Když se dívám na vyprávění západní kultury, včetně vyprávění, kterým se říká starověká, i ta nejstarší mají vždycky nějaké datum. Tradiční vyprávění našeho národa, našich kmenů, žádná data nemají, jsou z doby, kdy byl stvořen oheň, kdy byl stvořen měsíc, kdy se zrodily hvězdy, kdy se zrodily hory, kdy se zrodily řeky. A předtím aještě předtím už existuje paměť, která jde ke smyslu věcí avztahuje smysl založení světa k životu, k našemu chování, ktomu, co můžeme označit za způsob života. Ten určuje naši architekturu, naši medicínu, naše umění, naši hudbu i naše zpěvy.

Nemáme módu, protože si nic jako módu nemůžeme přimýšlet. Máme tradici a ta je zakotvena v paměti dávného světa, kdy se z nás stali příbuzní, bratři a sestry, bratranci asestřenice hor, které utvářejí údolí, kde stojí naše obydlí, kde se odvíjejí naše životy, kde se rozkládá naše území. Místo, kde jsou říčky a vodopády naši příbuzní, je spojeno s klanem, je spojeno s druhými, vztahuje se k bytostem, které představují to, čemu by se dalo říkat fauna, je spojeno s bytostmi, co žijí ve vodě, ve větru, vevzduchu, v nebi, a propojuje každý náš klan a každou naši velkou rodinu suniverzálním smyslem stvoření.

Ne každý rozumí našim tancům a někdo si možná myslí, že si jen tak poskakujeme a dáváme se vést rytmem hudby, protože neví, že všechny ty pohyby jsou zakotveny v dávném, posvátném smyslu. Když se budete pozorně dívat, zjistíte, že některé z těchto pohybů a choreografií ztvárňují pohyb ryb táhnoucích řekou, pohyb papoušků ara, když se sdružují v hejno, pohyb vodní hladiny, kterou čeří a honí vítr, pohyb, který opisuje slunce, když se posouvá po nebeské klenbě, anebo třeba cestu hvězd v různých ročních obdobích. Proto jsem vám řekl, že naše paměť hledá založení světa v určitém místě a to místo utváří naše umění, naši architekturu, všechno naše poznání.

Když jsem před lety viděl, jak rozvinutou mají běloši vědu, všechna ta letadla, stroje, počítače a rakety, trochu jsem se vyděsil. Začal jsem pochybovat o tom, že tradice mého lidu a jeho prapaměť můžou ve světě ovládaném specializovanou těžkou technikou obstát. A pomyslel jsem si, že se možná jako národ podobáme padajícímu listu. A že naše kultura a naše hodnoty jsou příliš křehké na to, aby mohly přežít v exaktním praktickém světě, v němž se lidi spojují v mocenské svazky a podrobují si přírodu, srovnávají hory se zemí. Kde se člověk podívá na horu a počítá, kolik milionů tun cínovce, bauxitu nebo zlata z ní tak asi může získat. Zatímco můj táta, děda, mí bratranci a sestřenice se na tu horu podívají a vidí, jakou má náladu, jestli je smutná, šťastná nebo hrozivá, a pořádají pro ni obřady, zpívají jí, zpívají řece… ale vědec se na řeku podívá a počítá, kolik megawattů vyrobí, když se na ní postaví hydroelektrárna nebo přehrada.

Táboříme v lese a čekáme, až vítr zafouká do listí nastromech a naučí nás novou píseň, nový obřadní zpěv, čeká, až nás bude učit a my budeme poslouchat, budeme tu píseň znovu a znovu opakovat, dokud se ji nenaučíme. A pak tu píseň předvedeme příbuzným, aby řekli, jestli ji poznávají, jestli je pravá. Pokud je pravá, stane se součástí naší písňové výbavy. Ale lesní inženýr se podívá nales apočítá, kolik tisíc kubíků dřeva z něho bude. Není vtom žádná hudba, hora nemá náladu a řeka nemá jméno. Všechno je věc. Právě tahle kultura, tahle tradice, která proměňuje přírodu ve věci a události v data, má předtím apotom. Všechno se datuje, něco je staré a něco nové. Staré je obvykle to, co člověk zahodí, čeho se zbaví, nové je to, co zkoumá a používá. Není tu žádné místo pro úctu, neexistuje tu nic posvátného, co by neslo nějaký smysl. Dostal jsem strach. Pomyslel jsem si: a co teď?

Zdálo se mi, že před sebou vidím ohromnou nehybnou masu žuly. Nemohl jsem se na to dívat. Několik dní jsem chodil jako tělo bez duše, až jsem dostal darem sen. Dostal jsem jeden z těch snů, o jakých jsem vám vyprávěl a které nejsou jen dojem, že ve spánku vidíme nějaké obrazy. Pro nás je sen pravdivý, opravdový, a takový pravdivý sen se dostaví, když cítíte, dorozumíváte se a zpřítomňujete si paměť stvoření světa, dozvídáte se v něm něco o podstatě života a o smyslu cesty člověka na světě. Přijmete ho aučíte se, jako byste byli v řece. Nejdřív se na ni díváte, pak se vrátíte a díváte se znovu. Řeka, kterou vidíte, už není ta samá řeka, a současně to ta samá řeka je. Protože když se na tu řeku díváte, její duše uplývá, běží a běží kupředu… a přitom je na svém místě. Takže tam pořád je, nikam neutekla, je tam. Není to tak, že bylo nějaké stvoření světa a tím to skončilo! Stvoření světa se děje v každém okamžiku, v každou chvíli, po celý čas. Proto do něho vesnu vstupujeme, učíme se, čerpáme z něj duchovní potravu. Atenhle sen mi přišel ukázat, že ta karikatura moci, co si lidi tady na zemi vymysleli, je fikce, protože ve snu jsem se mohl setkat se svými příbuznými a procházet se s nimi, potkal jsem svého staršího bratra, který se v našem jazyce jmenuje Kiãnkumakiã. Tenhle starší bratr s námi byl odjakživa, od založení světa, jenom to není Bůh. A viděli jsme, jak děti, kluci, chodí po krásné rozlehlé pláni. Rostla tam nizoučká travička a ti kluci drželi v levé ruce svazky prutů, hladkých prutů bez pupenů, z jakých se dělají šípy, jenom neměly na špičce hrot, nýbrž jakýsi střapec, jako když kvete pšenice. Byla to velká skupina, chlapců v ní bylo nepočítaně a doprovázel je zralý bojovník, který postával stranou a odhaloval tak jen část tváře, pohledem ukazoval k východu. Když jsem se tam podíval, uviděl jsem veliké jezero, bylo skoro ve stejné úrovni jako země. A ti kluci se kněmu vypravili ve velké světelné kánoi, kterou jako by tvořila světýlka, a jediným pohybem se přenesli na jiné pevné místo, na jiný břeh obrovského jezera, co všechno spojuje… byl to pohyb touhy, jen a jen touhy. Tohle nedokáže žádná raketa, žádná řízená střela, žádná technická vymyšlenost. Acelá tahle „budoucnost“ už se stala, když byl založen svět. Moji starší bratři už tohle všechno vědí. Takže sen je tohle. Je to cesta, kterou můžeme uskutečnit jen v rámci tradice a naučit se tak, že nad naším omezeným věděním o té či oné vymoženosti je rovina celistvého vnímání, ve které je všechno propojeno; že věci nemají fyzickou existenci, ale byly všechny založeny slovem, které nařídilo stvoření světa, takže když vyprávíme dávné příběhy, znovu tvoříme, čistíme svět.

Dřív než byl svět, nejenže tedy existovaly dějiny duchů a živlů, ale taky dějiny všech našich dávných národů, které si v průběhu věků dokázaly uchovat paměť stvoření světa.