Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Oldřich Janeba

Revolvers

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8291. publikaci

Odpovědný redaktor Jakub Laxar
Jazyková úprava Kateřina Cinková

Návrh obálky, grafická úprava a sazba Ondřej Mikulecký
První vydání, Praha 2021
Vytiskla tiskárna TNM PRINT s.r.o., Nové Město

© Grada Publishing, a. s., 2021
Text © Oldřich Janeba, 2021

ISBN 978-80-271-4390-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-4389-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-3419-9 (print)

1.

Dejv tím místem proplul jako stepní vlk. Ledabyle anepozorovaně, jako kdyby tu žil odjakživa. Přitom sem nikdy nepatřil. Do Nádražní ulice vZapadákově nešlo patřit, tam se musel člověk narodit. Kostky se válely po rozbitém chodníku. Chodci je shazovali do vozovky akola těžkých aut je vracela zpět. Silnice byla plná děr od spodní vody, která se tudy snezadržitelnou silou drala na povrch. Táhlý výkop po celé délce ulice se pomalu plnil odpadky. Horší místo vZapadákově nebylo, ale každý tudy musel aspoň jednou vživotě projít. Aaby se sem člověk dobrovolně nastěhoval, musel spadnout na úplné dno. Dva domy byly prázdné. Do zbylých se sestěhovali cikáni. Pár starousedlíků, kteří nestihli včas odejít, ten deprimující pocit jenom podtrhovalo. Jednou týdně sem zajela pojízdná prodejna potravin, obden na rohu ulice zastavila cisterna. Pitná voda byla vNádražní vzácností.

Dejv si opatrně stoupl mezi dvě vyviklané dlažební kostky avytáhl zkufru basu piv. Měl jich vautě rovných dvanáct. Vždy po dvou na sobě na zadní sedačce azbytek vkufru. Zboží na jeden večer vnádražním nonstopu. Ty basy sem vozil každý den, sedm dní vtýdnů, osm neuvěřitelných let, které Dejvovi letěly stále rychleji. Točené pivo vDejvově nonstopu už nikdo nevyžadoval. Neměl na jeho provoz peníze ani čas.

Místní výpitkové si na lahváče rychle zvykli. Co jim zbývalo jiného? Žádná pořádná hospoda poblíž nebyla. Nádražní nonstop fungoval sice mizerně, ale fungoval. Kolikrát si Dejv říkal, že vezme dodávku apřiveze těch bas víc, aby nemusel každý den jezdit autem sem atam, ale nikdy neměl vpeněžence víc než dva tisíce na jeden večer. Takhle to šlo den za dnem osm let. Byl to klinický stav pacienta, kterého nešlo uzdravit ani pohřbít. Nonstop vNádražní ulici byl jistota. Svinská jistota, ale jistota. Dejv si mohl pronajmout hospodu kdekoliv ve městě, ale neuměl by ji vést. Tenhle nonstop ho držel nad vodou. Každý měsíc měl na výplatu pro sebe adva pomocníky akaždé ráno mohl nakoupit basy spivem na jeden mizerný večer.

Měl snahu podnik zvelebit. Pořídil si kávovar, na stěny navěsil obrázky ado oken dal záclony, jenže to nikdo neocenil. Štamgasti se lekli, že jim zdraží pivo, apřestali chodit. Když zjistili, že cena zůstala stejná, vrátili se, ale do ostatního jim nic nebylo. Dejv si kladl otázku, co je sem táhne. Lahváče si mohli dát doma aměli by to odesetikorunu levnější. Tak si sedl mezi ně akoukal zaprášeným oknem na peron.

Měl nádražíčko jako na dlani. Přijel vlak, vyklopil lidi, ti se chvilku motali po peroně, pak se různými cestami rozutekli domů. Byli jako mravenci, co opustili mraveniště. Stejné tváře ve stejných kulisách. Poznal „starou lázeňskou“, jak se říkalo ženské, co prodávala na náměstí lázeňské oplatky. Měla to po kolejích domů nejkratší. Poznal skupinku mladých lidí sbatohy. Ti si to střihli přímo do zarostlého kopečka. Vedla tam zkratka na vysokoškolské koleje. ATonda Pich si sedl na lavičku, protože jeho žena přijede za půl hodiny zVelkoměsta aodejdou společně domů. Průvodčí zapískal avlak se odporoučel. Vtom okamžiku bylo nástupiště prázdné. Za dvacet minut se rituál opakoval, jenom sjinými figurami.

Dejv na to zíral jako na alegorický obraz. Neměnný cyklus příjezdů aodjezdů ho uklimbal do stavu nevědomí. Když se podíval na hodinky, bylo půl šesté. Proseděl tam tři hodiny. Vnonstopu utíkal čas rychleji než jinde, protože ho dopředu poháněl jízdní řád. Jeho štamgasti potřebovali čas urychlit, aby zapomněli na realitu, atak chodili kněmu. Mlčeli, pili ačekali na další vlak.

Dejv zkušeným grifem popadl dvě basy avnesl je dovnitř. Monika zrovna utírala stoly.

„Čára nepřijde,“ hlásila mu. „Opil se vherně naproti hotelu aleží doma jak prkno. Volala mi to jeho ségra.“

Dejv prásknul basami do kumbálu apodíval se do pokladny. Potřebovali na večer drobné. Nebylo tam skoro nic.

„Vezmu to za něj,“ řekl rezignovaně.

Monika rozložila ulepený hadr na pult, aniž by ho propláchla. Dejv se unaveně zvedl ahadr vyždímal vproudu teplé vody. Sledoval, jak se dřez plní špinavou vodou. Zase se ucpal. Monika tam musela něco hodit, jinak to nemohl pochopit. Jemu se to nikdy nestalo. Zlobil se na ni víc než na feťáka Čáru. Vzal si sem ženskou, aby dohlédla na čistotu, amísto toho musel dohlížel on na ni. Takhle nepořádnou ženskou ještě nepoznal, jenže vyhodit ji nemohl. Nekrade, chodí včas ana lidi je milá. Aje spokojená stím, co si tady vydělá. Bydlela vdomě naproti, kde snad jako jediná pracovala, aživila matku amladší sestru. Někoho takového nešlo vyhodit.

„Cos hodila do toho dřezu?“ rozčílil se Dejv.

„Nic,“ odpověděla Monika, když kolem něho procházela. Ani se mu nenamáhala podívat přes rameno. Páchnoucí voda ji nezajímala. Kdyby Dejv nepřišel, klidně by ji tam nechala do večera.

Dejv hleděl do kalné vody, ve které se zrcadlila jeho tvář.

Nevypadal na čtyřicet, ale na padesát.

Začal do výlevky šťouchat rezavou jehlicí, jenže odtok tím neurychlil.

Bude muset vystěhovat celou skříň, za kterou je trubka, pak ji rozmontovat aprotáhnout drátem, aby dostal to svinstvo ven. Nakonec ztoho vytáhne dámské kalhotky nebo mrtvou myš. Ito už tady zažil. Vztekle píchal jehlicí do špinavé vody, až ji ohnul. Voda dál mizela zdřezu jenom pomalu.

Co kdyby ji tady stím sajrajtem nechal?

„Něco tam nasyp. Chvilku to bude prskat, ale pak to všechno sežere,“ volala na něj Monika zlokálu. Zapálila si ve dveřích azmizela vNádražní ulici. Dejva vnose pošimral kouř zjejích mentolových cigaret.

Zpátky domů se městem ploužil jako vandrák. Ulice byly touhle dobou prázdné. Kolem dvanácté hodiny se Zapadákov vylidnil aživot se do něj vrátil až po čtvrté hodině odpolední, když se lidi vraceli zpráce. Jenže ani to netrvalo dlouho. Chvíli bylo živo, ale jen co nakoupili avyřídili potřebné věci, vpůl páté město opět umřelo auž se neprobralo. Dejv si prohlížel domy podél silnice. Vtom zamračeném dni vypadaly ještě hůř než jindy. Před lety tudy vedl hlavní tah do Velkoměsta atisíce nákladních vozů zaprášily jejich zdi tak silně, že vnich špína zůstala otisknutá ipo omítnutí.

Dejv tohle město neměl rád. Přišel do Zapadákova kvůli Klaudii. Měla neodbytný pocit, že právě sem patří. Jezdila do městečka na prázdniny avytvořila si tak vzpomínkový meandr, ze kterého nebylo úniku. Když sem Dejva vzala poprvé, líbilo se mu tady. Drželi se za ruce, aprotože bylo parné léto, lízali zmrzlinu vkornoutu avšechno jim připadalo parádní, protože mládí je parádní. Oproti Velkoměstu se tu cítili jako doma. Jenomže to jim bylo devatenáct. Ani jeden netoužili plánovat budoucnost, jenom tak existovali. Když otři roky později Klaudie přišla stím, že by tady mohli žít, už si tolik jistý nebyl, jenže byl zamilovaný, tak souhlasil. Teď byl roztrpčený sám na sebe, že se tak rychle vzdal. Skaždým rokem si byl jistější, že sem nepatří. Azlobil se na sebe iza to, že se Zapadákov za dvacet let nenaučil mít rád. Asi by to nebylo tak těžké, kdyby měl jinou práci ajiné kamarády.

Míjel další nuzné domy, mezi kterými prosvítaly přístavky vtisknuté mezi ty stávající jako barevná strašidla. Avšechny se nakláněly do klikaté ulice. Vypadalo to, že brzy spadnou.

SKlaudií bydleli nejdřív vpanelovém domě na okraji města. Trochu se za to styděli. Odešli zpřízemního bytu vcentru Velkoměsta na panelákové sídliště na maloměstě, ale byli tam spokojení. Místní tomu říkali sídliště, ale čtyřpatrové domy nalepené na městský lesopark měly ksídlištím ve Velkoměstě daleko. Stačilo ujít padesát metrů abyli vlese.

Jenže Klaudie toužila po vlastním domě. Chtěla zámek nebo hrad spadacím mostem. Rybářova žena, která nikdy nemá dost. Měla pravdu, že se dvěma dětmi se do dvoupokojového bytu stejně nevejdou. Nejdřív se přestěhovali do starobylého bytu vcentru, který měl tak vysoký strop, že vypadal jako nebeská brána. Vzimě šel obtížně vytopit az rozsáhlých sklepů stoupala vlhkost. Za úplného ticha bylo slyšel jemné praskání vdřevěných podlahách. Nikdy nepřišli na to, co ho způsobovalo, ale zvykli si. Klaudie si nastudovala místní historii avzala na sebe roli měšťanky zgotického domu.

Historický dům museli opustit po osmi letech, když se usyna projevilo astma. Utekli do nedaleké vesnice, ale měli ještě menší byt než na sídlišti. Tehdy Dejv nejvíc naléhal, aby se vrátili do Velkoměsta, ale Klaudie se svého „městečka na dlani“ nehodlala vzdát. Kdykoliv na náměstí míjeli jejich někdejší dům, Klaudie si očividně povzdechla. Co si Dejv pamatoval, byt po nich nikdo další neobsadil.

Tehdy Klaudie objevila mlýn. Vpodstatě náhodou. Zkracovala si cestu od autobusového nádraží ana dřevěné lávce se zastavila. Uchvátila ji bílá čtverhranná budova svalbovou střechou, schovaná za mohutnými vrbami. Praktický člověk by vtom viděl barabiznu schatrným mlýnským kolem, ale Klaudie vtom viděla zámek. Mlynářka je sice méně než zámecká paní, ale jistou vážnost má také. Snad by ho nakonec nechala svému osudu, kdyby vtrávě nenašla opršenou ceduli Na prodej.

Ještě ten den volala majiteli. Dohodli se na prohlídce. Dejv byl ktéhle koupi od začátku rezervovaný, neměl vúmyslu se zadlužit kvůli ruině, ale Klaudie byla neoblomná. Nezlomila ji ani námitka, že kamenné zdi nasycené vlhkostí budou pro jejich syna ještě horší než byt vcentru. Majitel mlýna, upovídaný prošedivělý dědek, který Dejvovi lezl na nervy od prvního okamžiku, chtěl za dům nejdříve milion dvě stě tisíc, ale Klaudie ho přemluvila, aby jim tři sta tisíc slevil. Nakonec si popůjčovala od příbuzných aza necelý měsíc se stěhovali. Počáteční nadšení vystřídaly obavy. Na co sáhli, to se bortilo. Celé léto se dřeli od rána do večera, aby dům aspoň uklidili, vymalovali avyřešili nejnutnější problémy, jenže koncem září došli kzávěru, že svypětím všech sil dokážou během podzimu zabydlet pouze dvě místnosti azbylých sedm mohou využít maximálně jako skladiště.

Dejv zaparkoval na štěrkovém plácku nad mlýnem asledoval, jak se potok po předešlých deštích posunul zase okousek blíž. Znal fotografie zminulosti, kdy byl mlýn imetr pod vodou. Bylo to sice dávno, ale mohlo se to zopakovat. Pravidelně na jaře odčerpávali vodu ze sklepa, akdyž nastalo období dešťů, modlili se, aby kamenitý břeh, který je chránil před velkou vodou, vydržel. Na začátku to brali jako zábavu, sledovat průtok vody kolem stavení, ale poslední roky se na valící kalnou vodu dívali spíš sobavou. Dobrodružné pocity vymizely. Nahradil je strach. Měl by vzít krumpáč avykopat strouhu, kterou by případná voda odtekla, ale neměl na to sílu. Od tahání bas ho bolelo vzádech. Dejv měl dávno začít cvičit, doktorka mu to připomínala pokaždé, když si přišel pro prášky na bolest, jenže chyběla vůle. Na kole ho míjel Jindra Věchet.

„Zruš dnešní zkoušku!“ zavolal na něj Dejv. „Čára se ožral, musím za něj vzít směnu.“

Jindra pokývl. Nijak ho to nemrzelo. Byl rád, že bude moct jít místo zkoušky do hospody. Tahle kapela byla stejně přehlídkou promarněného času.

Dejv překročil krumpáč slopatou, které vítr shodil na zem, ani se nenamáhal je zvedat.

Ve dveřích ho uvítala Klaudie sdítětem vnáručí. Měla na sobě modré triko sdlouhým rukávem ačerné vlasy nedbale vyčesané do drdolu. Měla jiskry vočích, které nikdy nedokázaly vyhasnout.

Podal jí polystyrenové krabičky sjídlem.

„Co mám dát tátovi?“ zeptala se ho. Roční Kristýnka se snažila jedné krabice zmocnit.

„Nějak to rozděl,“ odpověděl Dejv odevzdaně avstoupil do kuchyně, kde tušil nedopité kafe od rána.

Prošel kuchyní do chodby, která měla betonovou podlahu. Stěny byly otlučené na cihlu avzlínal znich trpký chlad. Dejv je chtěl znovu nahodit avymalovat, ale stále to odkládal. Takhle to měl rozdělané už dva roky. Vstoupil do prostorné dvorany smnoha okny ve zdech. Na rozdíl od kuchyně amalého obýváku byla tato místnost plná slunce asvětla. Stejně jako vstupní chodba měla stěny zhrubé cihly ana zemi nezačištěný beton, ze kterého se při chůzi prášilo. Dejv sKlaudií tady chtěli mít velký obývací pokoj. Byl zde jediný kus nábytku, nízká klavírní stolička au ní majestátní bílé křídlo. Zvuk zněj se nesl prázdnou místností až sbrutální intenzitou. Tóny nemělo co pohltit, odrážely se od neomítnutých zdí aznovu do sebe narážely.

Dejvův táta hrál pomalu atáhle, jako kdyby se té ozvěny bál. Vychutnával si každý úder. Vlyrickém jazzu byl mistr. Dejv kněmu šel tiše, aby ho nevyrušil. Chtěl ho chvíli nepozorovaně poslouchat. Jeho táta byl plachý člověk anehrál pro publikum. Jeho klavírní preludování bylo odjakživa svrchovaně samotářské. Ohnutý nad klaviaturou, zabalený vkabátě apletené šále. Lovil své melodie vnaprostém osamocení. Dejv ho nejčastěji poslouchal zvenku, na lavičce pod otevřeným oknem.

Zase hrál své melancholické matiné, jako vzpomínku na život, který mu protekl mezi prsty, když si všiml, že už není sám.

Dejv natáhl ruku spolystyrenovou krabičkou, aby mu ukázal, že je čas oběda.

„Sem ne,“ pověděl mu táta.

„Já vím přece!“ napomenul ho Dejv.

Ještě chvíli ho fascinovaně poslouchal, než otec křídlo zavřel.

Vrátil se do kuchyně. Natočil si vodu do sklenice anaráz ji vypil. Klaudie pozorovala oknem druhý břeh potoka.

„Ten chlápek se tam takhle prochází už půl druhé hodiny.“

Dejv vjejím hlase cítil rozrušení.

Podíval se okem na hráz potoka. Uviděl tam muže vklobouku adlouhém kabátě, dost podivném ustrojení na horký jarní den. Přecházel sem atam. Když na sobě ucítil jejich pohled, uklonil se.

„Není to policajt?“ zeptala se Klaudie.

„Co já vím.“

„Exekutor?“

„Nic nedlužíme.“

„Určitě?“

„Na beton.“

„Ale nezjistíme to, dokud se ho nezeptáme.“

Dejv oběhl mlýn apřekvapil muže zezadu. Neznámý člověk sebou trhl, nečekal Dejva ztéhle strany, ale zpřekvapení se rychle oklepal. Dejv sobtížemi hádal jeho věk.

„Hledáte někoho?“

„Ano, vás, máte chvilku?“ odpověděl muž.

„Jestli vám jde odům, není na prodej!“

Muž se ironicky zasmál.

„Zajímají mě Revolvers.“

Dejvovi vyschlo vkrku.

„Jste novinář?“

„Ne, něco jako promotér. Mám pro vás nabídku. Vystoupení. Koncert vhudebním klubu.“

„Už nehrajem.“

„Jeden koncert,“ namítl muž.

„Nehrajem auž hrát nebudem. Měl jste přijít před dvaceti lety. Jak jste mě vůbec našel?“

„Mám svoje kontakty,“ ušklíbl se muž.

„Jste od Sony?“

„Jsem fanoušek vaší skupiny,“ zarděl se muž.

„Jestli chcete podobnou muziku, brnkám tady smístní kapelou. Hrajem ipísně Revolvers.“

Muž se ironicky zasmál. „Mám zájem jenom oskutečné Revolvers.“

ZDejva vyprchala vstřícnost.

„Tak to nemůžu sloužit!“

„Jenom jediný koncert,“ žadonil muž.

„Říkám vám, že nehrajem!“ Dejv udělal dva kroky směrem pryč, ale pak se vrátil. „Aco kdybyste se mi představil, rád bych věděl, ským mám tu čest, když už mi něco nabízíte.“

„Jsem věrný fanoušek Revolvers, to vám musí stačit.“

„Nikdy jsem vás na žádným koncertě neviděl.“

„Je to dávno. Už si to nepamatujete.“

Dejv se podíval do země. „To je možný.“

Muž si posunul brýle více na kořen nosu aDejv si až teprve teď všiml, že brýlemi maskuje jizvu na tváři. Vten okamžik kněmu ztratil zbytek důvěry.

„Dám vám za ten koncert padesát tisíc korun, dvacet pět tisíc dopředu, dvacet pět tisíc potom. Za jediné vystoupení. To není špatné, ne? Takové peníze se nehází do kanálu.“

„Rozešli jsme se ve zlým,“ odvětil mu Dejv. „Když jste tak věrnej fanoušek Revolverů, tak byste to měl vědět!“

„Padesát tisíc za jediný koncert.“

„Nemůžu sloužit!“

Dejv se vrátil do kuchyně rozmrzelý. Mohla to být pocta. Po dvaceti letech si na něho někdo vzpomněl. Pamatoval si hudební skupinu, která vydala dvě studiová alba aexistovala všehovšudy čtyři roky. Dávno před internetem, kdy všechno zmizelo vpropadlišti dějin. Jenže Dejv se vůbec necítil dobře. Chtěl zažít jiná uznání. Třeba zmínku vrockové encyklopedii východoevropských kapel, která vyšla před rokem vAnglii, tam Revolvers chybí. Toho by si považoval, ale nabídky na další zbytečný koncert ne. Nechtěl otom mluvit ani před Klaudií. Díval se oknem na muže slímcem, který stále přešlapoval na břehu. Proč neodejde?! Myslí si, že se vrátím anechám si vyplatit dvacet pět tisíc? Dejv na tom nebyl dobře, ty peníze by se mu ohromně hodily, ale nevzal by si je.

Klaudie servírovala na talíř ohřáté jídlo zmikrovlnky.

„Musím večer jít do práce,“ oznámil jí Dejv.

Klaudie tuto informaci chvíli zpracovávala.

„Proč Čáru nevyhodíš?“

„Kdo by mi tam dělal?“

„Stejně děláš za něj. Co chtěl ten chlap?“

„Koncert Revolvers.“

„Nějakou šňůru?“ zbystřila Klaudie.

„Jeden koncert.“

„Blbost.“

„Je to blbost,“ zabručel souhlasně Dejv. „Taky jsem to odmítl. Nabízel padesát tisíc.“

„To zase není taková blbost.“

Dejv pomalu sundal víko zpapírové krabice. Ležela na dně šatní skříně adoposud neměl důvod se do ní dívat. Před dvaceti lety tam pohřbil celou kapelu. Překvapivě se všechno vešlo do krabice od bot. Navrchu byly černobílé fotografie zkoncertu vpolském Krakově, kam přišly dva tisíce lidí. Plný amfiteátr na neznámou českou skupinu. Úžasní Poláci. Nikdy se nedopátral, co tam ty lidi přivedlo aproč jim připravili takové ovace. VČesku vtu dobu tolik lidí nechodilo ani na televizní popiny. Dejv si namlouval, že se od té doby nezměnil.

Pod fotkami byly texty vlinkovaném sešitě psané rukou. Ještě níž byly malé kazety snahranými demosnímky. Bral je do ruky jednu po druhé, už je neměl na čem přehrát, ale stejně by to neudělal. Zajímala by ho ta spontánnost, ale zlobila mizerná kvalita. Vdigitální éře, kdy se dalo všechno vyčistit aučesat, už by to nikoho nezajímalo.

Nepociťoval nad těmi věcmi dojetí ani rozpaky. Výstřižky znovin znal zpaměti. Dokud hráli, četl je pořád dokola. Nakonec jich nebylo ani tolik. Některé se musely ztratit. Napočítal jich dvacet čtyři. Rock aPop, Občanský deník, Zemědělské noviny, Melodie, dokonce Právo. Úplně vrohu krabice se krčily hliníkové prsteny slebkami. Už by je na prsty nedostal. Anakonec kožené rukavice bez prstů. Zkoušeli ve sklepě, byla tam zima, tak si bral tohle na ruce, aby ho nezáblo.

Klaudie vplula do ložnice jako duch apodívala se mu přes rameno. Dejv nebyl rád, že ho při těch vzpomínkách přistihla, ale neměl důvod před ní něco skrývat. Všechno věděla. Nebylo to žádné tabu. Byla to ona, kdo mu tehdy radil, ať pokračuje, jenže byl to Dejv, kdo věděl, že už dál nemůže.

„Ikdyby to ještě šlo, kvůli Kamile to neudělám.“

„Kašli na to.“

Dejv sKlaudií leželi vposteli, potmě, ještě oblečení, nic neříkali, jen sledovali ten malý uzlík zabalený do dětského oblečku. Malá právě usnula. Byly to jediné chvíle, kdy měli trochu času pro sebe. Šeptali si apři tom se dívali nahoru na trámový strop.

Na schodech zaslechli hlasy. Do ložnice nakoukly tváře starších dětí, patnáctileté Klárky ašestnáctiletého Igora. Vrátili se zkoncertu, byli ještě rozjaření aveselí. Tušili, že jejich sestra spí, tak okamžitě přešli do šepotu.

„Kdy usnula?“ zeptala se Klárka apohledem ji zkontrolovala.

„Teď.“

„Jaký to bylo?“ zajímal se Dejv. Už strašně dlouho nebyl na koncertě.

„Bezva, neslyším na levé ucho,“ odpověděl Igor.

Klárka se vrátila skartáčkem na zuby aručníkem přes rameno.

„Aco vy tady?“

„Povídáme si,“ odpověděl Dejv. „Už žádná televize, jděte spát.“

Ještě chvíli poslouchali, co se ve vedlejším pokoji děje. Letmý smích ašeptání vystřídalo už jen vrznutí postelí apak ticho. Museli být hodně unavení.

Dejv se dál díval do stropu.