Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Anna-Lou Weatherley

Manželé z Cedrové uličky

Z anglického originálu The Couple on Cedar Close,
vydaného nakladatelstvím Bookouture v Londýně v roce 2019,
přeložila Lucie Gürrick.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2019
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz, www.metafora.cz
jako svou 7457. publikaci.

Redakce Jana Žofková
Korektura Richard Straberger
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
První vydání, Praha 2019

Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

The Couple on Cedar Close © 2019 by Anna-Lou Weatherley
Published by Bookouture, London
Translation © Lucie Gürrick, 2019
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-400-8 (ePub)
ISBN 978-80-7625-399-5 (pdf)
ISBN 978-80-7625-074-1 (print)

Ráda bych tuto knihu věnovala všem, kteří někdy trpěli či dosud trpí v tyranských nebo toxických vztazích. Prosím, vězte, že je naděje, existuje pomoc a na konci každého tunelu je světlo.

Pro mou skutečnou lásku a spřízněnou duši Davida.

„Ach! Proč tak zamotanou síť si tkát, vždyť chceme hlavně oklamat.“

sir Walter Scott

Prolog

Kde je k čertu ten Robert? Od téhle myšlenky se nedokáže oprostit. Ústa té ženské před ní se otevírají a zavírají jako kapří tlamička. Laurie ani nevnímá, co vlastně říká; není schopná se soustředit. Robert je někde zašitý a jen na to je schopná myslet; snad ještě jen na svou chuť na skleničku – a z obojího má špatný pocit. Laurie mžourá přes rameno té ženské do davu rozpáleného odpoledním žárem. Kde je? Slíbil, že ji nespustí z očí. Věděl, že tohle je pro ni neskutečně náročná situace – je to pro ni po několika měsících poprvé. Poprvé po tak dlouhé době je mezi lidmi, poprvé se vlastně setkává se svými sousedy. Přísahal, že bude stále s ní a pomůže jí.

Grilovačka se už naplno rozjela; muži nejrůznějších postav a věkových kategorií se shlukli kolem cylindrovitých pánví, ze kterých po stranách šlehají plameny olizující rošty. Okolí pohltil opar modravého kouře. Poledním žárem pobíhají polonahé děti, míří na sebe vodními pistolemi a jejich povyk přehlušuje cinkot nádobí a příborů, jak ženy prostírají zahradní rozkládací stoly a lavice. Popijí a zanedlouho budou všichni veselí. Veselí. Už si ani nepamatuje, kdy naposledy byla skutečně spokojená, aniž by si k tomu nějak dopomohla. Laurie se sem dneska opravdu nechtělo – „cedrová letní grilovačka“, tak tuhle každoroční akci sousedé nazývají –, ale Robert byl neoblomný. Kromě toho to pořádá Monica a Laurie chce svou kamarádku trochu podpořit.

„Musíš chodit trochu mezi lidi, Laurie,“ opakoval stále Robert. „Bav se. Mluv s obyčejnými lidmi, vrať se do normálního světa. Do společnosti. Víš, co říkal doktor. Nemůžeš zůstat zavřená doma navždy. Nedělá ti to dobře.“ Ne, nedělá. A ani jeho aférka jí neudělala dobře. A tragédie, ke které pak kvůli tomu došlo, také ne. Laurie si poručí přestat takhle přemýšlet. Zase začíná být rozmrzelá a protivná a kupí se v ní negativní myšlenky, přestože se v tomhle směru tak dlouho snaží o sebekontrolu. Přestěhování do Cedrové uličky měl pro ně být nový začátek. Šance na útěk od bolavých myšlenek z posledních osmnácti měsíců. Od té doby, co se přestěhovali, se jim daří mnohem líp. Nebo je to jinak?

„Konečně vás osobně poznáváme!“ Laurie se zase přinutí vnímat konverzaci s lidmi, kteří stojí přímo před ní. „Kdepak jste se celou tu dobu schovávala? Už tu bydlíte aspoň šest měsíců –“

„Pět měsíců.“

Koutkem oka sleduje zahradní stolek s vyrovnanými lahvemi vína a kořalky a připadá jí, jako by ji k němu něco neodbytně přitahovalo.

„No, tedy… pět měsíců. Slyšels to, Grahame? Laurie tady žije už pět měsíců, a my se s ní poprvé setkáváme až dneska!“

Laurie pohlédne na holohlavého brýlatého chlapíka, který se k nim právě připojil. Zdá se, že už docela dobře ovládá techniku ignorování své manželky, aniž by to bylo příliš nápadné.

„Říkala jsem si: Jessico, musíš se tam stavit a seznámit se s tou novou sousedkou osobně, ale nechtěla jsem dotírat, víte? Řekla jsem si, že až sama budete chtít, ukážete se… Vašeho muže znám, už jsme se párkrát viděli. Je opravdu… přátelský…“

Laurie se na tu ženskou poprvé pořádně podívá. Šaty jí jsou těsné, vlastně až moc těsné, jako by ji do nich někdo nalil a nalévat včas nepřestal; bujná ňadra, rozdělená mohutnou rýhou, z nich prakticky přetékají.

„Kde je vlastně Robert?“ Ta ženská používá křestní jméno Lauriina manžela trochu příliš familiárně, nebo se jí to jen zdá? On je opravdu přátelský… „Myslela jsem, že měl dneska dýdžejovat… Na to, že je tu nový, mu přidělili docela významný úkol. Hudbu nedostává na starost jen tak někdo.“

„Promiňte, jak jste říkala, že se jmenujete?“

„Jessica.“ Škrobený úsměv té ženské vypadá spíš jako škleb. Jako by se chystala začít řvát. „Jessica Bartlettová. A tohle je můj manžel, Graham. Bydlíme hned vedle vás!“ odpoví ta ženská s náznakem údivu.

„Ano, jistě. Samozřejmě. Promiňte. Jsem nemožná, co se týče jmen,“ omlouvá se Laurie. To je lež. Ve skutečnosti má na jména výjimečného pamatováka. Vlastně měla, před tou nehodou. Před nehodou. Takhle teď odměřuje svůj život. Před nehodou a po nehodě. Bože. Dala by cokoli za skleničku. Jen na uvolnění. Taky je jí příšerné vedro.

„No, myslím, že se to dá pochopit…,“ pronese Jessica, skloní při tom hlavu trochu ke straně a zírá na Laurie zkoumavým pohledem. Laurie tyhle pohledy dobře zná. Řekl jim Robert něco? Slíbil, že o tom nebude s nikým mluvit – oba, Robert i Monica, to slíbili. Dohodli se, že pokud se bude někdo vyptávat, proč je Laurie stále doma, řeknou, že prodělala těžkou operaci a potřebuje čas na zotavení. Což vlastně není úplná lež. Jessičin pohled jí jde na nervy. Musí najít Roberta.

Bránice se jí chvěje panikou. Kde je její muž? Laurie se pod sousedčiným pohledem cítí jako muška chycená v lampě. Vlastně se na ni nemůže zlobit. Určitě je prostě přirozeně zvědavá na tu křehuli z čísla třináct, co se všem tak vyhýbá a od doby, co se nastěhovala, vystrčila z domu sotva špičku nosu. Asi si o ní myslí, že je namyšlená kráva, co sebe sama považuje za něco lepšího. Ve skutečnosti je to úplně naopak. Ale v jednom má Jessica pravdu: Ti, co tady v Cedrové uličce bydlí, znají jeden druhého opravdu dobře. Je téměř nemožné žít tady nepozorovaně a chtít po ostatních, aby si tě nevšímali.

„Jsme tady taková malá komunita, víte,“ pokračuje Jessica, jako by četla Lauriiny myšlenky. „Pomáháme si, víte? Sdílená starost je poloviční starost…“ Odmlčí se a potom pronese hlasem o oktávu nižším: „Víte, že se mi můžete kdykoli svěřit…, s čímkoli byste potřebovala.“ Hlavu zase naklání ke straně a zírá a Laurie si je teď už jistá, že něco ví. „Tak jako tak, umírám zvědavostí uvidět, jak jste to u vás předělali. Monica říkala, že jste byla bytová návrhářka před… – jé, Karin! Ahoj, zlato!“ Jessica mává rukama jako zběsilá.

Laurie koutkem oka zahlédne Monicu, jak se k nim blíží s podnosem plným jídla, a zalije ji vlna úlevy.

„Dá si někdo jednohubku? Lolli, zlatíčko, běž a sežeň toho svého manžela, ano?“ nařídí jí Monica tišším hlasem. „Má se starat o hudbu, ne se zašívat v baráku.“

„V baráku? Co tam dělá?“

„No jo, asi před půl hodinou jsem ho viděla jít dovnitř. A bůhví co tam dělá… Běž ho popohnat, zlato. Potřebujeme ho na pódiu. Ať konečně začne pořádná party.“ Monica zdvihne podnos trochu výš. „Tyhle lívanečky dělala paní Fosterová. Fakt úžasný, když si vezmete, že je slepá. Koukejte, jak jsou dokonalé – na každém je prakticky totožné množství kaviáru. Neskutečné.“

Jessica si zasune jeden lívaneček do pusy, která vypadá, jako by byla stále otevřená. Laurie napadne, jestli v té puse už její manžel byl, a ihned se za tu hroznou, nechutnou myšlenku nenávidí. Nemůže si pomoct.

„Jdu ho sehnat,“ řekne. Uleví se jí, že má výmluvu pro odchod.

„Ráda jsem vás poznala, Laurie,“ volá za ní Jessica s pusou plnou kaviáru a ještě dodá: „Konečně.“

Proč tohle Robert vlastně dělá? Vždycky se takhle vypaří. Laurie přemýšlí a kráčí uličkou k jejich domu. Přitom dobře ví, jak ji to irituje. Snaží se zachovat klid. Musí být přece k Robertovi fér. V poslední době se opravdu snaží. Obzvlášť od té doby, co se přestěhovali. Už dlouho jí neprojevoval tolik citu a pozornosti.

Strčí klíč do dveří a chystá se zavolat jeho jméno, ale něco ji zarazí. Zuje si sandály a potichoučku projde domem do kuchyně. Robert není ani tam, ani v obýváku. Zaslechne jeho tlumený hlas.

Jde potichu nahoru, schod po schodu, až dojde ke dveřím ložnice. Dveře jsou trochu pootevřené a ona ho vidí stát u okna s telefonem u ucha, zády ke dveřím. Zůstane za dveřmi a snaží se utišit svůj dech.

„Miláčku, poslouchej mě,“ mluví Robert trochu naléhavým hlasem. „Přísahám, že už brzy budu s tebou… jenom pár dnů…“

Laurie slyší své srdce hlasitě bušit. On mluví s nějakou ženskou! Ne. Ne! Určitě mluví s nějakou klientkou. Nebo s matkou, třeba… To by jí po tom všem neudělal… No ale právě ho slyšela, jak tu ženu oslovuje „miláčku“, nebo ne?

„Řeknu jí, že musím někam odjet kvůli práci, nějak se vymluvím… Ano… ano, miláčku, já vím… Podívej, takhle to nebude napořád… Věř mi, slibuju… slibuju to vám oběma… Den ode dne vypadá líp. Ty léky, co bere, ji docela stabilizovaly. Já jenom čekám, až se trochu víc srovná… Ne… ne… Claire, prosím tě, neplač…“

Laurie ucítí, jak z ní vyletí veškerý vdechnutý vzduch. Jako by ji někdo vší silou udeřil do hrudi palicí. Robert telefonuje s Claire. Má chuť vrazit do dveří, ale není schopná jediného pohybu – jako by jí nohy vrostly do koberce. Snad ne Claire. To není možné… Prosím, ať to tak není… Přemůže ji panika. Opře se zeď, aby se nesesypala.

„Poslouchej, Claire,“ Robertův hlas teď zní trochu autoritativně; je slyšet naléhavost toho, co říká. „Miluji tě. Miluji tebe i Matildu víc než cokoli na světě a my tři budeme spolu. Skutečná rodina. Jen mi musíš věřit. Věříš mi přece, nebo ne? Prosím tě, řekni, že mi věříš. Chci tebe a naši holčičku; chci, abychom byli rodina. Jen potřebuju trochu víc času… Ona je pořád nestabilní a já – my – přece nechceme mít na svědomí její sebevraždu…“ Odmlčí se. „Jak se má moje holčička? Spinká dobře?“

Laurie ho pozoruje a úzkostlivě naslouchá.

„Ahh, zoubek! Jé! První zoubek!“ Potichu se zasměje a Laurie v jeho hlase registruje něhu. Jejím srdcem se ten zvuk prořezává jako motorová pila.

Je tím šokem doslova paralyzovaná a zakryje si ústa třesoucí se rukou. V hlavě jí bouří tichý výkřik, jehož zvuk se odráží ode zdí a stropu. Je to jako scéna z hororu, nejhorší noční můra zhmotněná ve skutečnost. Ze všech sil se snaží udržet na nohou a nezhroutit se na koberec. Namísto toho se zhluboka nadechne, násilím nasadí úsměv a sebere sílu do ložnice vejít.

„Roberte?“ otevře zprudka dveře a sleduje, jak se překvapeně otočí, přičemž leknutím málem upustí telefon z ruky. „Co tu děláš? Venku se po tobě všichni ptají.“

KAPITOLA PRVNÍ

O tři měsíce později

Mušle, nebo krevety? Laurie se u pultu s mořskými plody nedokáže rozhodnout, pečlivě prohlíží mušle rozložené na miskách s drceným ledem, uvažuje, čím Roberta potěší víc. Potěšit ho. Dokonce i teď, po tom všem, je nastavená tak, že jeho komfort je pro ni na prvním místě. Uvnitř hrudníku jí narůstá známá bolest a vyplaví do krve spoustu oxytocinu. Ucítí záchvěv adrenalinu, a jak se jí chemie míchá v těle, přimáčkne si dlaň na prsa ve snaze dostat bušící srdce pod kontrolu.

Je to závislost, Laurie, slyší nezúčastněný hlas své terapeutky. Trauma, které jste prožila, vás s ním spojilo a vznikla chemická závislost. Jste závislá…

Napadne ji, že mušle vlastně měli jako předkrm na svatební snídani. Jo, je to tak – mušle v citronobylinkové máslové omáčce. Možná má dodnes někde na památku schované skořápky. Třeba mu to ty mušle připomenou a probudí vzpomínky na to, jak spolu byli kdysi šťastní, tak zamilovaní.

Tak tedy mušle. Požádá nemotorného adolescenta za pultem o půl tuctu a doufá, že je Robert ocení; vždycky byla dobrá kuchařka, tedy dokud vařila, před tou nehodou. Přemýšlí, jestli je Claire v kuchyni stejně dobrá jako ona. Vypadá jako ten typ ženské, kvůli kterým byly vynalezeny předsmažené hranolky. Pravděpodobně má teď tolik práce s miminem, že nestíhá připravovat extravagantní lahůdky – určitě si většinou nechává dovézt hotové jídlo z restaurace. Laurie si představuje Claire, jak celá upocená a stresovaná probíhá s kočárkem mezi regály a hází do košíku hotové pokrmy. Po obličeji jí přeběhne náznak úsměvu.

Postupně se dostane až k pokladně; musí ale projít kolem regálu se zelenými a hnědými lahvemi s vínem a tvrdým alkoholem. Snaží se na ně ani nepodívat, ale pokušení je příliš velké. Jedna lahev nikomu neublíží, ne? Vlastně tohle bude jejich poslední společná večeře. A hele, vodka je ve slevě! Bez zaváhání chvějící se rukou popadne lahev a položí ji do košíku vedle drahého vína Château Margaux. Robert k večeři rád pije červené. Počkat – jako předkrm budou mušle, takže raději ještě lahev prosecca… Lahve o sebe v košíku cinkají a v Laurie narůstá známý pocit ze směsi toho, jak se těší a stydí zároveň. Znovu jí vytanou na mysli terapeutčina slova. Spousta závisláků překrývá jednu závislost druhou, Laurie. A někteří si vypěstují novou závislost, když se snaží překonat tu předchozí.

Nařídí vnitřnímu hlasu, aby ztichl. Na lahve v košíku se už ani nepodívá a předstírá, že tam nejsou. V duchu projíždí nákupní seznam. Pak si všimne jedné ze svých sousedek. Potkaly se tehdy při tom grilování. Jméno té paní jí nějak uniklo.

„Dobrý den,“ pozdraví. Určitě si všimla, jak dává do košíku ty lahve. No, po dnešku to bude vlastně jedno. Na ničem už nezáleží.

Laurie se usměje a pokývá hlavou; cítí zdvořilou potřebu vzít tu paní nějak na vědomí. Přítomnost té ženy jí ale připomene grilování – krásný, horký, osudný letní den. Kupodivu si pamatuje, jak zakopla o nohu té paní, slepé ženy, co bydlí vedle Monicy – o nohu té paní, co připravila ty lívanečky –, když běžela zpět do domu a po tvářích jí tekly potoky slz. Napadne ji, že je vlastně skvělé, že ta paní nemohla vidět, co všechno se toho hrozného dne stalo. Už je to déle než tři měsíce, a pořád se o tom mluví. Je jí to jasné, pozná to z tlumených rozhovorů a kradmých pohledů sousedů, když je míjí na ulici.

Ta paní projde kolem bez jediného slova a její odmítavá reakce na pozdrav vyvolá v Laurie bodavou bolest. Spěchá k pokladně a ve chvíli, kdy tam dorazí, má už náladu pod bodem mrazu. Zírá na nákup rozložený na pokladním pásu, srdce jí bije až v krku. Nezapomněla na nic? Tohle jídlo musí být dokonalé. Je to její poslední dárek Robertovi. Dárek na rozloučenou. Má se u ní zastavit, aby „probrali další kroky“. Je jí jasné, co to znamená. Chce rozvod. Chce to s ní probrat, ujistit se, že zase nezačne šílet, a utišit tak špatné svědomí, jestli tedy vůbec nějaké má. Bezpochyby chce dotáhnout poslední detaily, probrat finance a také to, kdo co dostane. Má z toho rozhovoru hrozný strach a rozhodla se, že zařídí, aby k němu nikdy nedošlo. Robert se chce rozvést, aby se mohl oženit s Claire. Chce, aby byli spořádaná rodina. Robert, Claire a Matilda. Rodina, kterou měli mít spolu oni. Dneska Laurie zajistí, že se to nikdy nestane.

Dům je dokonale uklizený a voní čistotou, když do něj Laurie vstoupí. Přesto má pocit, že je prázdný a chladný, stejně jako ona sama uvnitř. Teď je to tu pro ni zbytečně velké. Vlastně to bylo příliš velké i tehdy, když tu bydlel Robert, ale měli přece v plánu dům zaplnit. Měli tu bydlet ve čtyřech. S bolestí si znovu připomene své osamění.

A pak bylo po všem.

Laurie má nervy napjaté k prasknutí a rozhodne se trochu si pomoct. Jen jednu skleničku na uklidnění, protože dneska potřebuje čistou hlavu. V tašce nahmatá vodku, nalije ji do skleničky a polkne, jako by si lokla limonády. Okamžitě nalije druhou a vychutnává si palčivý pocit, jak jí alkohol stéká tělem do prázdného žaludku. Tak, jsem umrtvená.

Zašroubuje lahev a pustí se do přípravy jídla: umývá, krájí, dochucuje. Uvaří omáčku beurre blanc jako profesionálka a bez námahy vyválí těsto na hovězí maso. Potom všechno vloží do trouby a nastaví nízkou teplotu. Pak se začne věnovat sama sobě. Dneska si zašla do salonu a nechala si vyfoukat vlasy. V kuchyni na dveřích visí šaty, co se mu vždycky tolik líbily. Dlouhé šaty od značky Chloé právě přinesené z čistírny. Bylo jí příjemné mít znovu nějaký cíl. Mít někoho, pro koho jde nakoupit. Uvaří mu, načančá se pro něj, ještě jednou – naposledy.

Dá si rychlou sprchu, opatrně, aby nepoškodila účes, oblékne se v průchozí šatně, kterou si sama navrhla – vždycky chtěla mít šatnu –, pozoruje se v zrcadle: zářivé vlasy a nenápadný make-up, splývavé šaty obepínají štíhlou postavu. Je příliš hubená, dobře to ví. Kvůli té nehodě se jí vrátila porucha stravování. Památka na mládí, kdy ji totálně semlelo nízké sebevědomí a bezmocnost. Její ňadra jsou téměř neviditelná, ale je jí to jedno. Stejně jsou jí teď k ničemu.

Stříkne na sebe parfém Angel od Thierry Muglera, vůni, kterou použila ve svatební den. Vždycky říkal, že mu ji ta vůně připomíná.

Je půl osmé a stůl je krásně prostřený, rozsvícené svíčky na sedmiramenném svícnu vydávají hřejivou, bohatou záři v útulné, ale moderní kuchyni, kterou s nesmírným úsilím dekorovala celé hodiny, aby dokonale vyhovovala jeho vkusu. Svíčková v těstíčku je upečená, zabalená ve fólii, aby zůstala teplá, krémové brambůrky s česnekem jemně bublají, sezonní zelenina je připravena na blanšírování. Mušle se bleskově uvaří, až Robert dorazí. Vyndá z trouby jablečný štrúdl; nos jí naplní příjemná vůně čerstvě upečeného taženého těsta a ovoce.

Znovu překontroluje chlazené víno, napadne ji, že by jej mohla otevřít a nalít si skleničku, aby zahnala motýly v břiše, jelikož má pocit, že jí tam uvnitř tančí, jako by si dali extázi. Motýli. Jenže ona dobře ví, že nejsou skuteční, je to prostě jen koktejl chemikálií, kterému ona otročí. Tak to říkala terapeutka.

V 19:48 si nalije dalšího panáka vodky. Raději by si dala sklenici vína, ale nechce, aby Robert viděl, že si už otevřela lahev, takže vodka musí stačit. Kopne ji do sebe a nalije si další, doufajíc, že ta hovězí panenka úplně nevystydne. V osm hodin se jí ty tanečky nervózního očekávání uvnitř břicha pomalu přetransformují do krutých šťouchanců strachu. Robert se opozdil. Asi se zasekl někde v zácpě, utěšuje se a znovu kontroluje telefon, ale je tam jen vzkaz od Monicy „Držím palce, zlato“. V dojetí nad podporou přítelkyně se jí povede vyloudit slabounký úsměv. Dneska uvidí Roberta poprvé od té grilovačky, na kterou by nejraději zapomněla. Kéž by ten den nikdy nebyl. Tehdy se zase všechno pokazilo.

Ve 20:38 si otevře prosecco a ze tří čtvrtin ho vypije. Má lehkou hlavu, je opilá, poražená. Tma se vkrádá do její mysli jako noc a zároveň s ní chabne to světélko naděje. Kde je, k čertu, Robert?

Znovu překontroluje telefon, ale žádné vzkazy tam nejsou. Najednou ji popadne vztek a krev se proudem hrne k novému zranění v duši; tak moc se snažila, dala do toho tolik energie a peněz! Ten křivák! Tohle je určitě jedna z jeho hnusných her. Ve skutečnosti neměl v plánu dneska přijít.

A pak ji napadne: Co když měl opravdu nehodu? Bože, havárii! Pohltí ji panika, položí hlavu na kuchyňský stůl, hubené ruce natažené před sebou, oči zavřené. „Dokud nás smrt nerozdělí,“ šeptá si kolem dokola.

KAPITOLA DRUHÁ

O něco později se Laurie s leknutím probudí. Hlava se jí točí, v puse má sucho jako v pískovišti. Rty se jí lepí k zubům. Ze všech sil se snaží probrat. Je tma a ona těžce dýchá. Leží na posteli; má pocit, že je u sebe v ložnici, ale úplně jistá si není. Jak se tam dostala? Zhluboka vydechne. Má totální okno. No, není to poprvé. Do srdce se jí vkrádá stud a snaží se ji pohltit. Pokouší se vstát a opře se při tom o lokty. Prsty se dotkne něčeho mokrého na posteli vedle sebe. Je to něco kovového. Nebo ne? Snaží se to nahmatat, ale ve tmě nemůže nic najít. S námahou se napřímí do sedu a uvědomí si, že je mokrá, že se jí šaty lepí ke stehnům a ruce jí kloužou.

Natáhne ruce do tmy, po hmatu se snaží projít místností a najít vypínač. Oči si už malinko zvykají, ale ona není schopná se v té tmě soustředit. Prsty se dotkne zdi a zašeptá „díkybohu“, když nahmatá vypínač. Nic se nestane, a tak ho stiskne znovu. Ježíši Kriste.

Popaměti najde na dveřích kliku, otevře. Celý dům se topí ve tmě. Opatrně přejde k zábradlí schodiště. Tápe ke stolku u schodů, vzpomíná si, že na něm leží baterka. Málem ji v tom spěchu strhne ze stolu. Nefunguje. Laurie potichu zanadává. Potřebuje se něčeho napít, je strašně dehydrovaná… A taky se musí svléknout z těch mokrých šatů. Lepí se jí na nohy. Studí to a je to nepříjemné. Snaží se upamatovat, co se dělo, než odpadla. Byla v kuchyni a čekala na Roberta. Večeře se nekonala, znovu jí zlomil srdce.

Potácí se ze schodů, při tom si trochu jednou rukou pozvedne šaty, druhou se přidržuje zdi. Schodiště je točité a dřevěné, takže jde hodně opatrně. Už se z něj jednou zřítila. Narůstá v ní panika, snaží se udržet tělo ve vzpřímené pozici. Znovu si v duchu slibuje, že se už nikdy v životě nedotkne ani kapky alkoholu. Adrenalin ji už téměř oslepil… Konečně nahmatá skříňku pod schody, a když ji otevře, vyvane odtud studený, vlhký vzduch. Klečí a zoufale se snaží nahmatat svítilnu. Je tam ale hrozná tma a jediné, co Laurie přijde pod ruku, jsou boty, gumáky, deštníky a jiné neidentifikovatelné předměty, které v panice odhazuje stranou. Začne zoufale naříkat. Telefon! Tam je přece svítilna! Běží do kuchyně a šátrá po stole. Podaří se jí shodit na zem prázdnou lahev od vodky. Roztříští se. Laurie se hrozně lekne, zanadává… Ale konečně najde telefon. Její úleva je skoro hmatatelná. Chvějícími se prsty oživí displej. Zaplavena emocemi se rozpláče, když se obrazovka rozsvítí. Zbývá jí jen sedm procent baterie. Musí to stačit.

Zapne svítilnu a spěchá ke skříňce pod schody. Konečně vidí pojistky. Je to, jak si myslela, jistič je dole. Když jej nahodí, místnost zalije oslňující světlo, které ji přinutí zakrýt si dlaní oči. Opře se o zeď a zhluboka vydechne. V hlavě jí buší kladivo a celé tělo jí viditelně poklesne vyčerpáním a úlevou. A v té chvíli jí dojde, že je celá zakrvácená.

KAPITOLA TŘETÍ

„Zdravím, šéfe. Vzbudila jsem vás?“

Hlas Davisové zní tak pozitivně, až mi to leze na nervy. Už jsem vlastně chvíli vzhůru, ale to jí neřeknu.

„Kolik je?“ Převrátím se a kouknu na hodinky. 23:06. Odhodím peřinu a položím nohy na koberec, přičemž registruju, jak moc by si zasloužil vyčistit, nebo aspoň pořádně vysát. Na krémovém koberci je vidět každý drobeček, ale Rachel ten koberec moc chtěla. „V celém bytě dřevěné podlahy, kromě ložnice,“ říkala. Pořád tu jsou znát stopy jejího dívčího vkusu: lustr, zdobené zrcadlo nad stolkem, načechraný kobereček z ovčí kůže vedle postele, květinový přehoz, který jsem už celé týdny nepral, a k němu ladící záclony. Postupně mi ale ze života mizí, kousíček po kousíčku. Uvědomuju si, jak se můj byt mění v mládenecké hnízdo, jak je neudržovaný a stále ošuntělejší. Rachel, jako většina žen, náš domov hýčkala. Já nemám ani čas, ani chuť na home décor, obzvlášť teď, když už Rachel není.

„Pozdě,“ informuje mě Davisová. Potichu zasténám. V poslední době nespím dobře, a když už konečně zaberu, pronásledují mě sny – živé a barevné, téměř psychedelické –, a když se proberu, cítím se vyčerpaný.

Zívnu, poškrábu se na hlavě a ucítím vlastní zkyslý dech. Jsem nervózní z toho, co se mi Davisová chystá říct, a zároveň uvažuju, jestli mi bude dopřáno dát si sprchu.

„Tak sem s tím…“

„Vražda, šéfe. Oběť je muž, nalezen v domě v Cedrové uličce číslo 13, Robert Mills, devětatřicet. Oznámeno telefonicky před malou chvílí.“

„Kdo to oznámil?“

„Manželka.“

„Ona ho našla?“

„Volala. Teprve tam jedeme.“

„Říkala jste vražda…“

„Má proříznuté hrdlo, šéfe, a na těle několik ran od bodnutí ostrým nástrojem. Paní byla hysterická. Vypadá to na domácí násilí. Woods si vysloveně přál, abyste jel –“

„Už tam někdo je?“ přeruším ji uprostřed věty.

Odmlčí se a mně je jasné, co se chystá říct.

„Martin, šéfe.“

Zavřu oči a potichu zakleju. No jasně, Delaney. Od případu Zlatovlásky, na kterém jsme spolu pracovali, jsem ho neviděl. Dopadli jsme tehdy sériovou vražedkyni. Dodnes se mi o tom zdá. Málem jsem tenkrát přišel o práci, musel jsem si dát na čas pauzu. Když jsem se vrátil na stanici, on už pracoval jinde a mně se dost ulevilo, to se přiznám. Delaneyho instinktivně nesnáším a věřte mi, že lidí, o kterých bych něco takového řekl, moc není. Ani v práci, ani jinde. Většinou se nejdřív pokusím člověka poznat, než si o něm udělám obrázek, ale jemu jsem bez zaváhání udělil výjimku. Představuju si ten jeho namyšlený, nažehlený ksicht a je mi hrozně z toho, že s ním zanedlouho zase budu muset komunikovat.

„Jo, dobrý. Říkala jste číslo třináct, že?“

„Jo, šéfe. Někomu třináctka nosí smůlu.“

No, vypadá to, že Robertu Millsovi štěstí nepřinesla.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Kiki

„To jsem nebyla já. Já jsem to neudělala!“ Kiki se dívá své matce do obličeje. Je rudý vzteky, pokroucený hněvem.

„Nepodáš křivého svědectví! Slyšelas mě?“ Uhodí dceru do tváře, Kiki vzlykne. „Lhaní je hřích! A krádež také! Zostudila jsi naši rodinu – dochází ti to? My jsme dobří lidé. Všichni nás tu respektují. A teď? Máme dceru zlodějku? Nejsi nic než obyčejná zlodějka!“

Kiki si dlaní hladí tvář. Chce se bránit, chce říct, že to skutečně nebyla ona, ona nic nesebrala, byl to Bertie. To on vzal u pana Patela v obchodě ten pytlík bonbonů. Kiki ale ví, že to nemá smysl. Matka by jí nevěřila; nikdy jí nevěří.

„Ujali jsme se tě s nejlepšími úmysly, Kiki.“ Nevypadá to, že by matčin vztek nějak polevil. „Dali jsme ti domov, rodinu, a takhle se nám odvděčuješ? Taková ostuda…“ Nevěřícně kroutí hlavou, otevírá skříňky, vytahuje hrnce a pánve a mlátí jimi o sporák. „Byla jsi počata z hříchu, jen aby ses taky stala hříšnicí! Klekni na kolena a modli se! Slyšíš mě? Na kolena!“

Kiki udělá, co jí matka nařídí, a padne na kolena; potichu začne odříkávat modlitby.

„Rychleji!“ pobídne jí matka. „Hlasitěji! Pros o odpuštění… Řekni Bohu, co jsi za hříšnici a že se chceš zbavit toho ďábla uvnitř sebe. Řekni mu to!“

Kiki pevně zavře oči, ale slzy se jí řinou ven i tak. Ty bonbony u Patelů nevzala. To nebyla ona. Bůh to přece vidí. Tohle jí matka s otcem odedávna vštěpují a taky se to učili na náboženství. Tak jak je možné, že nevidí, že ty bonbony sebral Bertie? Proč Bůh trestá ji? Určitě dostane páskem.

„Jen počkej, až přijde táta.“ Matčin varovný tón potvrdí, čeho se tak bála. Rozpláče se o něco hlasitěji. „Přestaň kňourat!“ Matka ji znovu uhodí. Tentokrát přes hlavu, takže se svalí na stranu. „Jsi úplně k ničemu, Kiki. Ti tvoji to věděli, proto se tě tak rychle zbavili. Ta coura, co tě porodila, ani neměla tušení, kdo byl tvůj otec…“

Kiki si touží zakrýt uši, ale neopováží se. Namísto toho se znovu ponoří do beznaděje. Odedávna ví, že ji adoptovali. Matka jí to řekla už asi před čtyřmi roky, když jí bylo teprve pět. Teď je jí devět, „táhne jí na sedmnáct“, jak říká matka posměšně, i když Kiki vlastně nemá ponětí, co tím myslí. Netuší, proč ji matka tak nenávidí. Vždycky se tak strašně snaží být hodná, dělat matce i otci radost. Otec si jí moc nevšímá, kromě toho, že ji trestá páskem. Matka se jí ale věnuje hodně. Všechen svůj vztek si vybíjí na dceři, ale jen v soukromí. Na veřejnosti, a hlavně v kostele, ji dokonce objímá a pusinkuje, je to příjemné.

V soukromí její matka tajně dělá spoustu dalších věcí, třeba popíjí alkohol. Kiki ví, že si ho ukrývá vzadu ve skříňce pod schody. Mnohokrát ji viděla, jak si tam nalévá skleničku nebo pije rovnou z lahve. Matka nemá tušení, že Kiki o jejích tajnůstkách ví, a ona o tom samozřejmě ze strachu nikdy ani nepípla. Nikomu kromě bratra Bertieho nic neřekla. Je o tři roky starší a ona ho považuje za svého jediného přítele. Byly ale dny, jako dneska, kdy ji Bertie podrazil. Nechal ji pěkně se vymáchat v tom průšvihu, který sám natropil. Kiki nikdy ani nenapadlo, že by ho prozradila. Taky se dokázal pěkně vytočit. Stejně jako matka. A dokázal být dost zlý. Ale ve většině případů byl jejím jediným spojencem. Jedinou útěchou.

„Mazej do svého pokoje, ty malá zmije! Aspoň do zítřka tě nechci ani vidět. Nacpala sis tu svou nenasytnou hubu ukradenými sladkostmi, tak půjdeš dneska spát bez večeře.“

Kiki utíká nahoru do pokojíku, bere schody po dvou. Bertie tam na ni už čeká.

„Hezký, prcku, díky žes mě nepráskla. Tady máš, schoval jsem ti pár ovocných pastilek, a ještě tohle,“ vytáhne něco z kapsy, „krémové vajíčko, to máš přece nejradši.“

Kiki se s přemáháním usměje, přestože ji stále bolí tvář i celá hlava. Sesype se na postel a začne plakat.

„Mamka mě nenávidí. Říká, že jsem zlá a nikdo mě nechce. Ani vlastní matka mě nechce.“

„Neposlouchej ji.“ Bertie si lehne vedle Kiki na postel a obejme ji. „Je to jen opilá čarodějnice a nic neví. Osobně si myslím, že jsi to nejlepší na tomhle světě.“

„Fakt si to myslíš?“ podiví se Kiki. „Já myslím, že nejlepší na světě jsi ty.“

Zasměje se a přivine se k ní blíž.

„Proč mě bije? Proč mě bije táta? Až přijde domů, seřeže mě páskem. Hrozně se bojím…“

Bertie vzdychne. „Nedovolím jim, aby ti ublížili, Kiki.“ Obejme ji ještě těsněji. „To byla moje vina, že tě chytili. Přiznám se, jako chlap. Musíme držet spolu, jasný, ty a já…“

„Miluju tě, Bertie.“

„Já tě taky miluju, Kiki.“

Když spolu takhle leží jako dvě lžičky, Bertie nevidí na Kikiin obličej, který teď září úsměvem.

„Seš moje, Kiki. Oni tě třeba nemilují, ale já ano.“

Přivine se k němu trochu blíž, ucítí na svých zádech jeho erekci, ale nevadí jí to. Bertie ji miluje a to je to jediné, na čem jí záleží.

KAPITOLA PÁTÁ

Když parkuju v Cedrové uličce, zpívám si More than a feeling od Bostonu. Pokaždé když mě Rachel slyší zpívat, směje se, že jsem ten song zmasakroval. Nemůžu si pomoct, když vytahuju klíček ze zapalování, ta vzpomínka mi vykouzlí úsměv na tváři.

Číslo třináct vypadá luxusně – hodně luxusní dům na fakt luxusní adrese. Táta by tomu tady dal nálepku „předměstská elegance“, uvažuju. Ulička je lemována mladými třešněmi, skrytá před městským shonem na okraji Barnetu. Stěhují se sem ti, kterým se dobře daří, aby tu vychovali své děti. Je to takový Londýn Nelondýn, předměstí velkoměsta – okrajová část, kdybych chtěl být opravdu pedant. Tyhle domy s perfektně udržovanými trávníky mi připomínají exkluzivní čtvrti v L. A. Atraktivní, ale jakoby bez duše. Domy v Cedrové uličce jsou v podobném stylu. Všechny jsou megavelké. Je evidentní, že tady peníze nechybějí a nikdo si nedělá hlavu s tím, že je to vidět. Jaguáry, range rovery, vyňuňané mini, a dokonce několik kousků porsche se tu vystavují na štěrkových vjezdech za branami předzahrádek. Je mi jasné, že tady všichni znají všechny, ulička je stranou od ostatních, je tu soukromí. Taky si představuju, jak spolu tajně soupeří: kdo má největší vjezd, nejlepší auto, nejhezčí ženu a nejšikovnější dítě. Samozřejmě jen předjímám, ale když se soukám z auta, těmhle myšlenkám se neubráním.

Před domem číslo třináct blikají modrá světla policejního majáku a ta známá ostře modrá záře ve mně vyvolá napětí z toho, co mě teď čeká… Dům je opásán žlutočernou páskou, před ním stojí dvě policejní dodávky a tři auta. Lidé z forenzního zaujatě pobíhají předními dveřmi sem a tam; vypadají jako gigantičtí zelení mravenci. Zhluboka se nadechnu. Sprchu jsem nestihl, ale zuby mám vyčištěné; aspoň něco.

Blížím se k domu a v hlavě zpracovávám scénu před sebou. Nevypadá to tu jako typické místo, kde se podřezávají krky. No, ale první dojem bývá často zavádějící, tak nedělám žádné předčasné závěry. Zatím ne. Všimnu si rolet na masivních oknech. Jsou to takové ty luxusní rolety, co Rachel vždycky hrozně chtěla – aspoň do chvíle, než jsem zjistil, kolik stojí.

„Jsme přece ve třetím patře. Nikdo je ani neuvidí!“ odbýval jsem ji.

„Jo, ale ty je uvidíš, Danny, a o to přece jde!“ namítala.

Jak na ty chvilky vzpomínám, usmívám se.

Určitě jsem nakonec svolil, ale neměli jsme šanci dotáhnout to do konce.

Blíží se ke mně Lucy Davisová. „Dobrý večer, šéfe.“ Vypadá ještě lépe naladěná, než jak zněla v telefonu. Líbí se mi, že jí tahle práce zatím nepokazila náladu; ve skutečnosti to vypadá, že je vlastně nadšená, že pracuje na vraždách.

Na stanici si spousta lidí myslí, že mám pro Davisovou slabost i jinak… Je mladá a hezká, takový ten typ holky odvedle, přátelská, ale přísná, takže by se mi vlastně nikdo nemohl divit. Takhle na ni sice nemyslím, ale mám ji opravdu rád. Líbí se mi její pracovní etika, tiché odhodlání a skoro militantní pečlivost, smysl pro sebemenší detail. Má tolerantní světonázor a je loajální, na rozdíl od Delaneyho. Obávám se, že ten mě tady bude dost vytáčet.

„Co je na něm dobrého, detektive Davisová?“ zabručím. „To mi tedy řekněte.“

Věnuje mi sarkastický úsměv. „Cestou jsem vám vzala v Costě kafíčko.“ Podá mi papírový kelímek. „Oříškové latté.“

„Kdybyste nebyla zadaná, chtěl bych vás za ženu, Davisová.“ Vděčně se na ni usměju, natáhnu ruku pro latté a ona trochu rozpačitě odvrátí pohled.

„Tak sem s tím.“

„No, není to hezké.“

Trochu jsem tušil, že to řekne.

„Zemřelý: Robert Mills, devětatřicet, za pár týdnů měl oslavit čtyřicáté narozeniny. Má proříznuté hrdlo – je to hodně hluboký řez, šéfe, má skoro oddělenou hlavu. A byl taky pobodán. Několikanásobně.“

No, nádhera.

„Říkala jste, že volala jeho manželka?“

Přikývne a očima zapátrá ve svém zápisníku.

„Laurie Millsová. To ona volala. Když jsme sem přijeli, byla celá od krve, bylo jí sotva rozumět, nedokázala ze sebe vypravit souvislou větu. Vypadá to na domácí násilí, šéfe. Asi hádka, která se jim trochu vymkla.“

Zírám na ten barák a nechám Davisovou mluvit. Je na něm něco divného, a zatím nedokážu vystihnout co. Mám špatný pocit. Je to nešťastný dům.

„Delaney je s ní. Baylissová, Murrayová a ostatní z týmu vyslýchají sousedy, tedy aspoň ty, co jsou ještě vzhůru.“

Pohledem objedu celou uličku. Lidé stojí ve vstupních dveřích svých domů, vyklánějí se z oken, pozorují scénu před sebou, obličeje mají modré od policejních majáků. Někteří jsou v županech, šmírují zpoza přizvednutých závěsů a doufají, že uvidí něco, o čem budou moct zítra drbat. Takhle to tu na mě působí…

„Dobře. Zabezpečte celou ulici. Zajistěte, aby se nikdo nedostal ani sem, ani ven. Vyřiďte to s novináři. Tohle je hodina H, Davisová.“

Hodina H je termín, který vystihuje prvních šedesát minut detektivů na místě činu. Je to doba, kdy máme jedinečnou možnost nasbírat jak přímé, tak nepřímé důkazy. Já musím zajistit obojí a všecho dát do kupy tak, abychom si mohli utvořit celkový obrázek. Někteří poldové staví jen na přímých důkazech, ale já věřím na obojí. Jedno bez druhého jaksi nefunguje – znáte to, trochu jako Lennon a McCartney.

Podlezu žluto-černou pásku a se zvláštním pocitem v žaludku vstoupím do domu číslo třináct. Je to víc než jen pocit.

KAPITOLA ŠESTÁ

První, koho uvidím, je Delaney. Stojí v rozlehlé kuchyni, která je vedle obýváku a je spojena s jakousi prosklenou pergolou. S někým mluví; to je ta manželka, předpokládám. Protože je sehnutá nad stolem a drží si hlavu v dlaních, nevidím její obličej, jen změť dlouhých hnědých vlasů. Když přijdu blíž, registruju, že má zakrvácené ruce. Vlastně je celá od krve – spousty krve.

„Dane?“ vezme mě Delaney na vědomí tím svým iritujícím stylem, jako bychom spolu pásli husy. Přistoupí, otočí se ke mně a vypadá to, že se mi chystá šeptat tajnůstky. „Máme tady domácí násilí… Je hysterická, neví, co se stalo, říká, že si nic nepamatuje… Je pod vlivem… a má zranění na zápěstích. Vypadá to, že si je udělala sama.“

Chce pokračovat, ale zarazím ho tím, že kolem něj projdu a přikročím ke stolu směrem k paní Millsové.

„Paní Millsová… Laurie, jsem detektivní inspektor Daniel Riley…“

Pozdvihne hlavu a poprvé spatřím její obličej, který vypadá jako místo činu samo. Rudá směs hlenů a opuchlé oči. Rty se jí chvějí a každičký její sval vypadá, jako by se zmítal v agonii. Pokusí se promluvit, ale z úst jí vyjde jen slabounké zachrčení. Ruce pokryté zasychající krví se jí nekontrolovatelně třesou a šaty vypadají jako jedna velká krvavá skvrna. Je úplně bez sebe.

„Já… já… bože můj… Robert… Robert… nevím, co se stalo… nevím… na nic si nevzpomínám… spala jsem… myslela jsem, že… neukázal se… čekala jsem na něj…“ Znovu se sesype na desku stolu, hlavou udeří o dřevo.

„To bude dobré,“ snažím se ji uklidnit, „nebojte se. Mohla byste se mi pokusit říct, co se tady stalo, Laurie?“

Mluvím chlácholivým hlasem, ale ona jen vrtí hlavou, trochu ji pozdvihne nad stůl a pak o něj znovu a znovu buší čelem.

„Vezměte ji odsud,“ houknu ostře směrem k Delaneymu. „Odvezte ji na stanici. Promluvíme si s ní tam. Vyslechneme ji, teprve až ji prohlédne doktor.“

Delaney váhavě pokývá hlavou.

„Šéfe, my ji nezatkneme?“

„Za co?“ štěknu na něj. „Ani nevíme, co se tu stalo. Nejdřív ji musí někdo prohlédnout. Pošlete s ní dva lidi. Vyslechneme ji, až se na ni kouknou felčaři…“

„Nějaké stopy po vloupání?“

„Ne, ne.“ Davisová jde hned za mými zády po schodech nahoru. „A nevypadá to, že by tu někdo něco sebral.“

Kromě jednoho lidského života, pomyslím si. Je zbytečné vyslovovat to, co je tak evidentní.

„V koupelně, šéfe,“ nasměruje mě Davisová. „Je v koupelně u ložnice pro hosty.“

To mě trochu zaskočí. Proč je Robert Mills ve vlastním domě v koupelně hostinského pokoje?

„Žili odděleně,“ čte mi Davisová myšlenky. „Čekala na něj s večeří kolem půl osmé, ale vypadá to, že nedorazil. Říkala, že usnula, probudila se ve tmě… Vypadly pojistky… nebo prostě byl chvíli výpadek elektřiny? Když se jí podařilo rozsvítit, zjistila, že je celá od krve, začala panikařit a vytočila jeho číslo, tedy manželovo. Tvrdí, že telefon slyšela vyzvánět nahoře. Šla se podívat, odkud to jde, a… no… uvidíte sám.“

V ložnici je chaos, jak jsem předpokládal. Lidi ze soudního jsou všude. Sbírají otisky, berou vzorky, všechny důkazy balí do pečlivě očíslovaných sáčků, měří nejrůznější vzdálenosti, téměř bez přestání bliká blesk fotoaparátu. Je to velká místnost s masivní dvojpostelí, dekorovaná do krémova a béžova. Nábytek je tu takový ten moderní, úmyslně omšelý vzhled. Je tu toaletní stolek se zdobeným oválným zrcadlem, lahvičkami parfémů a krabicí papírových kapesníčků. Před stolkem na zemi leží kobereček z ovčí kůže, který evidentně nebyl za babku. Na posteli se povalují naducané a dost okázalé polštáře různých barev a velikostí. Přehoz vypadá starožitně, sladěný se zbytkem místnosti, a zdá se nedotčený. Postel se tváří, jako by mě zvala k ulehnutí, možná proto, že jsem nevyspalý a vyčerpaný. Odolám pokušení vrhnout se na ni a usnout.

Je to opravdu hezký pokoj pro hosty, čistý a takový ženský – se spoustou jemných detailů. Zdi zdobí černobílé fotografie. Dobře nasvícené, měkce ostřené obrázky ženy v nejrůznějších svůdných pózách. Sexy, ale decentní, téměř éterické snímky. Na některých je nahá, přesto je to spíš náznak než skutečná nahota, na jiných má na sobě prádlo. Nejsem schopný posoudit, jestli je to ta manželka, nebo ne. Rolety jsou bílé, stejné jako v přízemí, a jsou stažené dolů. U ucha mi zazní zvuk blesku fotoaparátu a trochu mě to vytrhne z přemýšlení – kvůli nedostatku spánku mám trochu napjaté nervy – a svraštím obličej. Zvuk foťáku mám už nějakou dobu spojený se smrtí. Je to trochu škoda, protože sám jsem docela nadšený fotograf. Možná se k tomu v důchodu vrátím. Jestli tedy zvládnu odejít do penze, protože podle Woodse „nikdy nepřestaneš být poldou, Riley, dokonce ani když usneš nebo zestárneš a zblbneš“. Woods je takový dobráček, sarkasticky se sám pro sebe usměju. V poslední době se mi tohohle moc nedostává. Spánku a smíchu.

Na první pohled není v ložnici nic divného. Vypadá dokonale, jako showroom; žádné poházené oblečení, nepořádek, ani stopy po tom, že by ji někdo obýval. Mezi zeleně oděnými lidmi si všimnu Vic Leytonové. Zahlédnu ji, když zamířím k přilehlé koupelně. Když slyší blížící se kroky, otočí se.

„Ach, detektiv inspektor Riley.“ Usměje se na mě; dokonce i její úsměv vypadá tak nějak pracovitě. Jsem kupodivu rád, že ji zase vidím, přestože okolnosti, za kterých se potkáváme, nikdy nejsou příjemné.

„Vic,“ pokývnu hlavou na pozdrav.

„Tentokrát je to opravdu hrůza.“

Leytonová řízne rovnou do živého. Aniž bych tím chtěl cokoli naznačit. Vic vždycky mluví bez obalu, a já si jí proto vážím.

„Toho chudáka snad popravili…,“ přemítá nahlas.

Ustoupí stranou a já přikleknu k tělu. Robert Mills leží na boku zády ke dveřím. Je oblečený do elegantních modrých džín a bílého – kdysi bílého – trička a koženého saka. Ucítím slabý odér vody po holení. Taková mýdlová, svěží vůně. Vypadá jako kus chlapa, protože jeho tělo zabírá docela velký kus podlahy, i když má pokrčené nohy k hrudníku v takové semifetální poloze. Zezadu vypadá, skoro jako by spal, usnul po těžkém tahu na zemi v koupelně. Vlasy jsou rozprostřené po podlaze jako lokny nějaké ženy.

Až když se sehnu blíž, udeří mě do obličeje hrůzné detaily. Oči toho muže jsou doširoka otevřené, ledově modré a zírají přímo dopředu. Překvapený výraz, prakticky šok. Krev utvořila kolem hlavy kaluž. Triko je celé zakrvácené. Zranění na krku je hluboké a odhaluje i podkožní tuk – ošklivé, žluté bubliny vyčnívající z rány. Zdá se mi, že vidím i kost nebo nějakou chrupavku. Zářez je dlouhý, rozšklebený, skoro od ucha k uchu. Krk je tím úplně zmasakrovaný; jako by ho vzal někdo sekerou.

Vstanu, projdu kolem těla a přikleknu si k němu z jiné strany. V kolenou mi hlasitě lupne, abych nezapomněl, že stárnu – tedy že už jsem zas o něco starší. Příští týden mám narozeniny. Raději bych na to úplně zapomněl. Budu asi sám, i když táta pořád naléhá, abych si s ním vyrazil na drink jako každý rok od Racheliny smrti.

Zdi jsou postříkané krví, kapičky ulpěly i na skle sprchového koutu a na umyvadle. A pak se pohledem dostanu až k zrcadlu. Vypadá to, že vzkaz „Prolhaný, nevěrný hajzle“ tam někdo napsal Robertovou krví. Myslím, že je docela jasné, že to napsal ten, kdo tady našeho přítele podřízl. Obrací se mi žaludek, což se mi normálně nestává; na krev a krvavé scény jsem dost zvyklý. Už jsem toho viděl opravdu hodně. Vraždy se spoustou krve, krvavé nehody na silnicích, polámaná zakrvácená těla… Tohle je ale něco, co opravdu vezme za žaludek. Taková brutalita. Vypadá to, že vrah musel použít opravdu velkou sílu – zběsilou, agresivní, hrubou sílu; barbarství. Někdo se na pana Millse skutečně hodně naštval.

Prohlížím si jeho obličej. Přestože má proříznutý krk, je vidět, že to byl pohledný muž. Moderní chlápek. Jako ti týpci z trendy barů v Shoreditch.

„Obávám se, že to není všechno,“ pronese Vic tím svým nezaujatým hlasem. Vždycky mě napadne, že v jiných oblastech určitě není takhle „nezaujatá“, aby to vyvážila…

„Sem s tím,“ vyzvu ji trochu žoviálně, což jsem neměl v úmyslu. Na vraždě není nic ke zlehčování.

„Byl pobodán. Mnohonásobně. Vypadá to, že došlo k protnutí několika arterií a plíce. Musel se dusit, s každým výdechem kolem sebe stříkal krev,“ vysvětluje. „Samozřejmě za předpokladu, že byl pobodán předtím, než mu byl proříznut krk. Budu se na něj muset podívat v pitevně, než udělám nějaký bližší závěr, ale jen tak na první pohled bych se klidně vsadila, že byl nejdřív podříznut a pak následovalo zběsilé bodání..“

„Jak dlouho je mrtvý?“