Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Joanna Reesová

Cizinka v Paříži

Z anglického originálu Hidden Wife,
vydaného nakladatelstvím Pan Macmillan
ve Velké Británii v roce 2020, přeložil Zdík Dušek.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2020
jako svou 7837. publikaci.

Redakce Naďa Hloušová
Korektura Květa Svárovská
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2020

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Hidden Wife © Joanna Rees, 2020
First published by Pan, an imprint of Pan Macmillan, a division of Macmillan Publishers International Limited, London
Translation © Zdík Dušek, 2020
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020
Cover Graphic Design © Anna Ali, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-488-6 (ePub)
ISBN 978-80-7625-487-9 (pdf)
ISBN 978-80-7625-127-4 (print)

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa i události jsou dílem autorčiny obrazotvornosti nebo jsou použity v rámci fiktivního vyprávění. Jakákoli případná podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, událostmi či místy děje je zcela náhodná.

Pro Tallulah,
moji parťačku na večírky,s veškerou láskou

1
Březen 1928

Vita Caseyová stála v setmělém zákulisí Les Folies Bergère s hedvábnými župany tanečnic přehozenými přes předloktí. Z hlediště zaslechla prudké nadechnutí a opatrně postoupila kupředu, aby viděla Julianniny zářivé platinové vlasy, houpající se v pomalém oblouku. Julianne měla kolena zaháknutá za visutou hrazdu zavěšenou na vysokém stropě. Vita mohla ze svého místa zahlédnout jen malou část očarovaného publika, ale ve vzduchu se vznášela takřka hmatatelná chuť do života, joie de vivre, jak to formulovali francouzští recenzenti. Vita si pomyslela, že není divu. Od chvíle, kdy Josephine Bakerová před dvěma lety předvedla svůj vzrušující tanec, při kterém na sobě neměla nic jiného než sukni z falešných banánů, byl tohle jeden z předních pařížských nočních podniků.

Vita se rychle stáhla zpátky do stínu – začalo nové číslo. Prostřední uličkou zezadu přiběhla řada tanečnic s odhalenými ňadry a vystoupala na jeviště za táhlého, chraptivého zvuku pozounů. Dívky zavýskly a začaly v dokonalé souhře vykopávat nohy do výšky, jedna vedle druhé. Diváci – a žen tu nebylo méně než mužů – tleskali a nadšeně křičeli. Vita zaznamenala, že se kolem mihla její nejlepší kamarádka Nancy – červená nabíraná sukně odhalovala její vypracované nohy. Zamrkala na Vitu. Líce měla silně nalíčené, rty se jí leskly a na hlavě se jí kývala obří čelenka s bílými pery.

Vita jí ze slušnosti zamávala, ale stýskalo se jí po staré Nancy, která nebrala život jako jeden velký večírek jako tady v Les Folies, nebyla každou noc sjetá, jako kdyby považovala za svou povinnost být tou nejodvázanější a nejvýstřednější dívkou ze všech.

Byla Nancy vždycky taková? uvažovala Vita. Nejspíš ano, ale chyběly jí dny, kdy stály proti celému světu jen samy dvě. Tehdy Vita na poslední chvíli nastoupila do vlaku z Londýna, aby se zachránila před vyšinutým, pomstychtivým bratrem, jen s pasem své kamarádky Edith a šaty, které měla na sobě. Z překotného vývoje událostí se jí točila hlava. Nancy ale proměnila jejich vyděšený úprk na kontinent ve skutečné dobrodružství.

Ani se nezastavily v Paříži, což bylo nejvzdálenější místo, o jehož návštěvě Vita kdy snila. Nancy trvala na tom, že budou nějakou dobu cestovat, a tak na Gare du Nord přestoupily na jinou soupravu a pokračovaly i s Panem Divokým, Nancyiným psem, na jih.

Dojely až do Říma a odtud k nádherné vile Nancyiných starých rodinných přátel na pobřeží Amalfi, kde strávily Vánoce a Nový rok, dokud – poté, co vypily celý sklep – jim hostitelé nenaznačili, že už tu nejsou vítané. Obě žily z ubývajících peněz Nancyina svěřenského fondu, ačkoliv nikdy neodmítly pozvání na oběd či večeři od jiných cestujících. A jelikož Nancy byla nenapravitelná koketa a Pan Divoký si dokázal najít přátele, kdekoliv se ocitly, jejich dobrovolný exil byl často spíše zábava.

Pak ale peníze došly a Nancy prohlásila, že nejlepším místem, kde se znovu postaví na nohy, bude Paříž. Vita tam nechtěla, Nancy však trvala na svém. Vita se děsila, že ji pořád hledá bratr Clement, ale Nancy odporovala – po všech těch měsících Clementa pátrání jistě unavilo a ona se nemá čeho bát.

Se schopností zlehčovat i ty nejhorší situace Nancy usuzovala, že už utíkaly dost dlouho a Vita přece dávno není Annou Dartonovou, dívkou, která opustila tyranskou rodinu. Nemusí být tou utiskovanou, ustrašenou dceruškou lancashirského majitele továrny na zpracování bavlny, ale může naplnit svůj osud jako Vita Caseyová, návrhářka a světaznalá, nádherná a společenská dívka. „Protože Paříž, drahoušku,“ tvrdila Nancy se svým americkým přízvukem, „je jediné místo, kde stojí za to být.“

A tak se Vita nechala přesvědčit. Opakovala si, že i když už si jednou změnila jméno a schovala se v srdci metropole, kde ji Clement přesto našel, Nancy má pravdu a tady v Paříži to určitě bude jiné. Paříž je přece to nejpestřejší město na světě. Kromě toho se k ní Nancy chovala tak dobře – jak by jí mohla pokazit sny, že dobude Paříž?

Když sem plné vzrušení dorazily, Vita předpokládala, že Nancy chce splnit svůj slib z Londýna a pomůže Vitě, aby začala podnikat v oboru spodního prádla. Prý požádá o laskavost rodinné známé. Brzy však začalo být jasné, že žádný z těchto kontaktů nevyšel, a Vita získala dojem, že Nancyiny sliby nikdy nebyly ničím víc než prázdnými slovy.

Místo toho Nancy zamířila do Les Folies Bergère a s přehnanými proklamacemi o jejich zkušenostech coby tanečnic v londýnském Zip Clubu se zanedlouho vemluvila do zdejšího souboru. Vita takové štěstí neměla. Neprošla konkurzem, kde režisér řekl, že ačkoliv má pěkné modré oči a zlaté vlasy, její prsa jsou příliš velká a nehodí se do momentální sestavy dívek.

Nancy, která pevně věřila tomu, že se všichni nakonec skloní před jejími přáními, to označila za nesmysl – prý je jen otázka času, než dostane do souboru i Vitu. Prohlásila, že už to dokázala jednou v Londýně a v Paříži to dokáže znovu. A pak, až si našetří trochu peněz, začnou uvažovat o Vitině podnikání.

Uplynul ale víc než rok a Vita se nijak nepřiblížila opětovnému založení svého podniku se spodním prádlem nazvaném Extra jakost, a vlastně ani přijetí do tanečního souboru – ne že by si na to doopravdy troufala. Nancy zřejmě zapomněla, že Vita neprošla žádným tanečním školením.

Místo toho se živila tím, že pod bdělým dohledem madam Rubierové za žalostnou almužnu pomáhala v zákulisí garderobiérkám, ale jejím hlavním úkolem bylo čekat na Nancy a být jí k dispozici. Věděla, že ji některé z ostatních tanečnic nevlídně označují za Nancyinu „manželku“, což byl žert, který Nancy ráda opakovala, ale Vita v poslední době čím dál častěji přemýšlela, jak dlouho zůstane pouhou Nancyinou společnicí, když touží po tom, aby se postavila na vlastní nohy.

Ustoupila, protože tanec skončil a dívky se nahrnuly k ní, v čele s brazilskou kráskou Solange a ohnivou Sicilankou Collette, které Vitu rychle minuly, aby se zbývajících deset tanečnic vešlo do temného zákulisí. Jejich pózy s doširoka roztaženými pažemi ochably, jakmile na ně přestaly zářit reflektory. Dívky s sebou nesly štiplavý pach potu a parfému spolu se závanem kouřových elektrických světel.

Z hlediště zněl ohlušující potlesk, ale tanečnice dnes večer nechystaly přídavek. Místo nich se na opačné straně jeviště na svoje číslo připravoval Tibor, hadí muž z Ruska.

Vita rychle rozdávala dívkám župany a častovala je povzbudivými úsměvy a pochvalami: „Bien joué, Adrienne“, „Quel spectacle formidable“ směrem k Rose, „C’était magnifique“ pro Madeleine a Simone. Poslední župan zvedla k Nancy, ale té se mezi svůdně odhalenými ňadry leskly kapky potu a zavrtěla hlavou, že ho nechce. Místo toho si sejmula vysokou péřovou čelenku, podala ji Vitě a prohrábla si krátké černé vlasy.

„Převleč se, holka,“ nařídila a přejela nespokojeným pohledem Vitinu košili zastrčenou do volných kalhot, z nichž se Vita neměla v úmyslu převléct. Vedle polonahých exotických tanečnic vypadala trochu fádně, ale Vitě se její styl líbil. Kalhoty si ušila z látky, kterou se madame Rubierová chystala vyhodit – jejich střih odvodila od podobných kalhot Coco Chanel, které viděla v jedné reklamě.

„Co je na mně špatného?“

„Nejdřív půjdeme k Solange a potom do klubu,“ odpověděla Nancy s povytaženým obočím. „Bude to zábava. A bude tam i on…“

2
Výzva

Bylo obvyklé, že „gang“, jak Nancy nazývala jejich skupinu, chodil po představení tancovat do klubu. Dívky často mířily do Nancyina nejoblíbenějšího „Hlodavce“ neboli Le Rat Mort, jak ho znali všichni ostatní, který patřil korsické mafii a vyznačoval se zhýralou atmosférou, kde se všechny mohly opít červeným vínem a protančit se do extáze. Vita ale měla nejradši Le Grand Duc, známý pod přezdívkou U Zrzky podle extravagantní rusovlasé majitelky Ady, která naučila všechny významné lidi v Paříži tančit charleston. Vita zbožňovala spontánnost, s níž si U Zrzky prozpěvovaly, i to, jak se k nim Ada připojovala k tanci na dusném parketu.

Dnes večer se všechny nejdřív sešly v Solangině bytě, příhodně ležícím pár bloků od Les Folies na konci rue des Martyrs poblíž kostela Panny Marie Loretánské, v podkroví kdysi velkolepého – i když nyní notně omšelého – domu.

Solange na sobě pořád měla šaty z vystoupení, s hlubokým výstřihem na zádech, a penízky pošitou čelenku ve zvlněných černých vlasech. Byly jí vidět podvazky a punčochy. Měla exoticky tmavou pleť a byla výjimečně ohebná – před příjezdem do Paříže se připojila k Ruskému baletu, který byl zrovna na turné po Jižní Americe. Byla drobná, ale měla znělý hlas a pronikavé hnědé oči, jimiž většinou dokázala přimět lidi, aby udělali, co jim řekne.

Jako obvykle byla ve svém salonku středem pozornosti. Některé tanečnice se rozvalovaly na tmavě růžové sametové čalouněné lavici pod oprýskanou omítkou stropu a zaprášeným lustrem, zavěšeným na drátu, který působil poněkud nebezpečně. Ostatní seděly na pohovce u oken dosahujících od podlahy po strop. Rosa zpola ležela, jednu dlouhou nohu zvednutou a opřenou o roztřepený závěs z modré látky vybělené od slunce. Vitě připadalo, že i když mají tanečnice odpočívat, jsou v neustálém pohybu: pořád se protahovaly a vrtěly.

Jejich přítel Maxwell, který dnes večer vypadal v dokonale střiženém fraku velice elegantně, právě pokládal na gramofon novou nahrávku. Přiložil jehlu na začátek desky a ozvalo se hlasité zapraskání.

Vita potlačila zívnutí. Na rozdíl od Nancy, která většinu dne strávila v posteli, vstávala časně – vzhledem k potřebám Pana Divokého – a teď, s blížící se půlnocí, se cítila unavená a toužila spíš po posteli než po návštěvě klubu. Odejít však nešlo. Ještě ne. Ne když se Nancy teprve rozjížděla.

Vita přihlížela, jak si její kamarádka přihýbá koktejlu, který držela v ruce: nejspíš „75“, smrtící drink s ginem a citronem. Aby držely krok s módou, všechny pily koktejly, přičemž Nancy často šla příkladem s ještě opojnějšími kombinacemi, a „75“ patřil k jejím nejoblíbenějším. Vita nedokázala vypít ani jeden, aniž by se jí zamotala hlava.

„Dáš si?“ zeptala se Nancy, znovu se dlouze napila a zvedla sklenici směrem k Vitě. „Není tak silný, přísahám.“

„Ne, díky,“ odmítla Vita, ale Nancy ji neposlouchala. Najednou se rozezněla hudba – veselá písnička s klarinety a trumpetami s doprovodem bendža a basy. Všechny dívky se zavýsknutím vyskočily na nohy a pustily se do tance. „Jé, hele – podívej, jsou tady,“ zatrylkovala Nancy a máchla rukou k otevřeným dveřím bytu.

Právě jimi vcházelo šest mužů a protahovali se kolem lidí, kteří si povídali v malé vstupní hale. Vita v nich poznala členy kapely z Les Folies. Na okamžik se jí zastavilo srdce, když vzadu uviděla Fletche, jak vleče do schodů Bobův kontrabas.

„Podrž mi to, drahoušku,“ vykřikla Nancy přes hudbu, vtiskla Vitě do ruky koktejl a rozběhla se s otevřenou náručí po parketách. Vita si pomyslela, že jí halasné a neomalené chování prochází, protože je Američanka, ale opravdu byla taková: vyhledávala pozornost a upřímně ji milovala. Políbila Boba i Fletche, který se zasmál jejímu přehnanému přivítání.

Vita s Fletchem mluvila jen několikrát a krátce – byl to nový trumpetista, ale Vitě se líbila jeho sebejistota, s níž stával mezi hudebníky v orchestřišti před jevištěm, trubku pozvednutou k balkonu. Působil velice profesionálně, moderně a taky exoticky. Právě si ale nesměle stíral z tváře Nancyinu rtěnku.

Když vykročili k salonku, Nancy se vrátila k Vitě. Cestou tančila na hudbu. „Netvař se tak,“ pokárala Vitu.

„Jak?“

„Jako by ses nejradši propadla do země. Tohle není Anglie, ale Paříž. Je naprosto v pohodě stýkat se s barevnými muži. Jak tomu Francouzi říkají? Négrophilie. Láska ke všemu černému.“

„Psst,“ zasykla Vita – bála se, aby je někdo neslyšel. Nancy skutečně netušila, co je to diskrétnost. Vita litovala, že se před ní jednou zmínila o tom, jak ji Fletch přitahuje.

„Nestyď se, drahoušku. Na první pohled je vidět, že se ti líbí. Podle mě bys s ním měla prožít nějakou pletku.“ Podala to jako výzvu a Vita si vzpomněla na její podobné výzvy z dřívějška.

Zamračila se na ni. „To se nestane.“

„Proč ne?“

„Protože…“

„Potřebuješ to, Vito. Už jsem ti to říkala – potřebuješ se vyšvihnout zpátky do sedla a netruchlit pořád po tom děsném Archiem Fenwickovi.“

„Já netruchlím.“

„Kromě toho, víš, co se říká o trumpetistech?“

„Co?“

„Díky náustku umí dobře líbat… i jiné věci.“ Nancy povytáhla obočí a mrkla směrem k rozkroku Vitiných kalhot.

Vita nad jejím obscénním návrhem zalapala po dechu, ale Nancy se jen usmála a zvedla ze stolku cigarety a zápalky. „Tak běž!“ postrčila Vitu kolenem směrem k nově příchozím.

Vita se na ni ohlédla a probodla ji pohledem. Dráždilo ji, že ji Nancy následuje, navíc s tím nezbedným úsměvem, který Vita znala až příliš dobře.

3
Fletch

Fletch měl na sobě černý oblek s bílou, u krku rozhalenou košilí. V ruce držel plstěný klobouk a hnědé pouzdro.

„Fletchi, drahoušku, pamatuješ si Vitu?“ oslovila ho Nancy, mávla mezi nimi zapálenou sirkou a připálila si cigaretu, kterou svírala v zubech. „To je ta, o které jsem ti říkala. Naše kostymérka,“ dodala Nancy svůdně a vyfoukla kouř ke stropu. „Je zatraceně dobrá švadlena. Vyrábí podprsenky a další věci.“

Nancy už o ní s Fletchem mluvila? A představila ji jako někoho s mnohem nižším postavením než tanečnice. Vity se zmocnil až příliš dobře známý pocit, že je k Nancy připoutaná.

„Ahoj Vito, rád tě zase vidím,“ pozdravil Fletch okouzlujícím tónem. Měl americký přízvuk – patrně z Jihu, jak Vita odhadovala – a odzbrojující upřímný úsměv. Nejspíš není o nic starší než já, pomyslela si při pohledu na jeho hladkou mladou pleť. Rukou si uhladil naolejované vlasy.

„Takže, dámy, co se tu děje?“ zeptal se.

„Zatím nic moc. Čekaly jsme na vás. Noc je ještě mladá,“ odpověděla Nancy zvonivým hlasem a prudce se otočila, až se jí zvedl lem šatů. Přes rameno ještě zamrkala na Vitu.

„Tvoje kamarádka je opravdu číslo,“ poznamenal Fletch. Nad plnými rty se mu táhl úhledný tenký knírek. Vita si najednou představila, jak se ráno holí a jak asi vypadá polonahý…

„To tedy je,“ souhlasila, vyděšená náhlým výtryskem své fantazie.

Fletch se podíval k salonku a vykročil. „Dal bych si něco k pití. Chceš dolít, Vito?“ Kývl na Nancyinu téměř prázdnou sklenku, kterou Vita pořád držela. Vydala se za ním. Líbilo se jí, jak vyslovuje její jméno: Vida.

Uvažovala, co vlastně očekává od svých snů o Fletchovi. Tolik se lišil od všech lidí, se kterými se kdy setkala, ale opět se přistihla, jak podléhá jeho nenucenému šarmu. Ačkoliv si vůbec nedokázala představit, co by asi řekla její matka, Theresa Dartonová, kdyby ji teď viděla, jak klábosí s tímhle pohledným černochem.

Ale Nancy měla pravdu. Tohle je Paříž, „zaplavená cizinci“, jak četla v novinách – pokud to Vita dokázala posoudit, především Američany –, zvykla si na všechny možné odstíny pleti i přízvuky. A rozmanitost, která ji obklopovala, se jí líbila: každá nová tvář přinášela do živého města jiný příběh. Možná se jí tedy nehrnula krev do lící kvůli barvě Fletchovy pleti, ale protože Fletch byl muž… a navíc velice atraktivní.

Prošli spolu salonkem. Protáhli se kolem tanečníků s rozevlátými pažemi k příborníku se zrcadlem, na kterém stálo působivé množství lahví. Fletch odložil hnědé pouzdro a zvedl jednu z nich.

„Jen si dejte,“ zavolala Solange, která právě protančila kolem v Maxwellově náručí. Musela křičet, aby ji bylo přes hudbu slyšet. „Pivo nám došlo. Tomas míchal koktejly, ale musel jít pro led.“

„Škoda,“ zalitoval Fletch s pohledem na lahve. „Na absint je trochu brzy,“ zavtipkoval a vyměnil jednu zelenou lahev za jinou. „Pernod. Ten bude dobrý. Dáš si taky?“

Vita přikývla a Fletch se souhlasným výrazem vybral poslední zbytek ledu z kbelíku a vhodil několik kostek do dvou sklenic z broušeného skla na promáčknutém stříbrném podnose. Přidal k nim palec jantarové tekutiny, vzal karafu s vodou a zvedl jednu sklenici k Vitě. „Řekni si.“

„Stačí,“ zarazila ho, když tekutina po naředění vodou zežloutla. Fletch jí podal sklenici. Jeho prst se mimoděk dotkl jejího a Vita cítila, jak se červená, když se jí zahleděl do očí.

„Salut, jak tu říkají,“ pronesl, jakmile připravil drink i pro sebe.

Nápoj s lékořicovou příchutí ji pálil na jazyku. Vita se odvrátila a chvíli stáli vedle sebe a sledovali tanečníky. Nebyla zvyklá na flirtování a nevyřčená přitažlivost mezi nimi jí svazovala jazyk a zvyšovala její rozpaky.

Najednou ten okamžik pominul. Collette odtáhla Fletche na taneční parket, sebrala mu klobouk a využila ho jako rekvizitu – střídavě si ho nasazovala a zase ho snímala. Vita se na ně dívala a přemítala o tom, co se právě stalo. Od Archieho ji to k nikomu tolik netáhlo a teď se cítila zmateně a nejistě.

Nemohla si pomoct – musela myslet i na to, co říkala Nancy. Archie nebyl „děsný“. Vážně Nancy tak připadal? A je opravdu tak vidět, že kvůli němu Vita pořád truchlí? Možná ano. I teď se cítila provinile, jako kdyby zrazovala Archieho, když považovala Fletche za přitažlivého, ačkoliv to bylo úplně absurdní.

Archie byl nadobro pryč. Láska jejího života se oženila s nudnou a nevýraznou Maud. Nikdy se nedozví, jak moc jí zlomil srdce. Pořád zůstávalo zlomené… i po tak dlouhé době. Proč na něj nedokázala zapomenout a posunout se v životě dál?

Asi proto, že neuměla přestat myslet na různé možnosti. Co kdyby Archie věděl, kdo ve skutečnosti Vita je? Mohlo by všechno dopadnout jinak, kdyby tušil, že není jenom divoká, nespoutaná holka, za jakou ji považovala jeho matka? Teď už ale bylo příliš pozdě. Archie vypadl z jejího života jednou provždy.

Možná měla Nancy pravdu. Opravdu si potřebovala vyhnat Archieho ducha z hlavy. A Fletch byl možná ten nejlepší způsob, jak toho dosáhnout.

4
Město světel

Trvalo přes hodinu, než Vita dostala příležitost znovu si s Fletchem promluvit o samotě.

„Ten krám je hrozně hlasitý,“ kývla k obrovskému trychtýři gramofonu, který právě vyřvával ragtime Scotta Joplina. Solange nechávala Maxwella přehrávat jednu taneční píseň za druhou. „Někdo by do něj měl nacpat ponožku,“ dodala – jednalo se o oblíbený trik, který s Nancy znaly a který spolehlivě tlumil zvuk.

„Šel bych se nadýchat vzduchu. Chceš se ke mně připojit?“ zeptal se Fletch a ukázal k oknu.

Na balkoně se Vita zachvěla. Fletch zavřel dveře – zvuky večírku k nim doléhaly tlumeněji a její uši si musely zvyknout na ticho. Nad hlavou se jim na černém nebi třpytily hvězdy a zářil žlutý půlměsíc. Hluboko dole klapala na dlažebních kostkách koňská kopyta a z dálky zatroubil automobil.

Opřela se o zdobné litinové zábradlí a shlédla na úzkou ulici. Většina bílých okenic na okolních budovách byla zavřená. Naproti stála u zábradlí řada jízdních kol, ale v okolí panoval klid. Zazněl jeden úder kostelního zvonu.

„Tumáš, vezmi si tohle,“ řekl Fletch, svlékl si sako a přehodil jí ho přes ramena.

„Díky,“ odpověděla Vita a přitáhla si sako blíž k tělu. Linula se z něj konejšivá mužská vůně kouře a pomády.

„Pojď,“ vybídl ji Fletch a vyskočil na kamennou zídku, která oddělovala Solangin balkon od sousedního bytu. „Pokocháme se výhledem.“

„Vážně? Ty chceš jít na střechu?“ tázala se Vita. Když ji teď obléval studený vzduch, uvědomila si, že je opilejší, než se domnívala, a šplh po kamenném průčelí budovy jí připadal docela nebezpečný.

„Jistě. Tohle je jediný důvod, proč Solange vzala tenhle byt. Pojď,“ naléhal Fletch. Hnědobílou botou už hledal oporu na kamenné balustrádě. Pod jednou paží nesl pouzdro na trubku a v ruce měl drink.

„To si budeš brát s sebou?“ podivila se Vita.

„Mabel? Nikdy ji neopouštím,“ odtušil Fletch a zvedl ruku, aby položil trubku na plochou střechu nad sebou. „A už vůbec ne mezi tolika lidmi. Nikomu z nich nevěřím.“

Vita se podívala mezerou v závěsech a uviděla Nancy, jak bujně tančí a vykopává nohy. Fletch měl nejspíš pravdu.

„Tvoje trubka má jméno?“

„Samozřejmě. Podej mi svůj drink,“ pokynul a Vita poslechla. Žasla nad jeho silou, s níž vyšplhal na kamennou římsu a postavil drinky mimo dohled nad sebe. Pak se zaklonil – jednou rukou se držel a druhou natáhl k ní. Vita vylezla na zídku a chytila se objemného kamene. Nabízel se jí pohled nahoru na Fletchovu štíhlou postavu.

Smála se. Byla ráda, že neposlechla Nancy a nechala si dlouhé, volné kalhoty. Pak se natáhla vzhůru, chytila se Fletche za teplou ruku a on jí pomohl na římsu. Pořád se drželi a její tělo se na okamžik přitisklo k jeho. Tepala v ní dávno zapomenutá sexuální touha a Vita si vzpomněla na to, kdy ji pocítila vůbec poprvé.

Z paměti se jí vynořily živé výjevy z koupání v jezeře za Archieho sídlem, z toho, jak se jejich těla propletla, a potom – ačkoliv se usilovně snažila na to zapomenout – se milovali v přístřešku na čluny. Vzpomínala, jak na to její tělo reagovalo.

Věděla, že to nebylo správné tehdy, a věděla, že to není správné ani teď, ale nedokázala svou touhu potlačit. Toužila však po Archiem, nebo po Fletchovi?

„Páni!“ vydechla a sestoupila z kamenné římsy na plochou olověnou střechu. Poprvé se jí otevřel výhled na město. V jednom směru byla část osvětlených lopatek větrného mlýnu Moulin Rouge ve čtvrti Pigalle a ve druhém – ve velké dálce – Eiffelova věž se stovkami oslnivých světel na pozadí noční oblohy. Vdechovala chladný vzduch a poslouchala vzdálená auta i tep města.

Vybavila si, jak v Londýně chodívala na střechu s dívkami ze Zip Clubu. A ještě jednu noc na střeše: noc, kdy se oddala Archiemu Fenwickovi. Nemysli na něj, napomenula se. Přestaň. Archie Fenwick ji zneužil, zklamal ji. Ta noc na střeše byla jedna velká lež. A přesto, se všemi těmi vzpomínkami jí připadalo, že být tady nahoře o samotě s Fletchem je opojně intimní.

„Rozhodně je poznat, proč Paříži přezdívají Město světel,“ poznamenal Fletch a připojil se k ní. „Je to kouzelné, nemyslíš?“

Vita se usmála. Rozhlížela se po městě – líbilo se jí, že ho poprvé vidí takhle. Když dřív myslívala na Paříž, v jejích představách byla úplně jiná než ve skutečnosti. Domnívala se, že bude elegantní a cudná, usedlá a uzavřená, ale tak to vůbec nebylo. Paříž byla bujná a plná života a každý okamžik Vitě připadal jako zjevení.

5
Američan v Paříži

Přešli k obezdívce komína, kde stály dvě nízké židle a stolek mezi nimi. Byl tu i květináč s nějakou pnoucí rostlinou, která šplhala po zdi, a na stolku ležela otevřená ohmataná kniha a vedle ní sklenička. Za dne se sem zjevně někdo chodil slunit.

Vita se posadila a přitáhla si k tělu Fletchovo sako. Fletch postavil sklenky na stůl. Vitě se tu líbilo – hudba z večírku pod nimi sem doléhala jen tlumeně, stejně jako smích.

Zvedla knihu a otočila k sobě hnědou papírovou obálku, aby se podívala na stránku se vzorem červeného mramoru. Byl to román od Agathy Christie, Záhada na zámku Styles, a Vita si s úsměvem vybavila příběh s tím detektivem, Herculem Poirotem. Dala jeden výtisk i Nancy, kterou však zaujal teprve ve chvíli, kdy autorka zmizela. Následovalo rozsáhlé pátrání, o kterém informovaly všechny noviny. Sir Arthur Conan Doyle věnoval jednu z rukavic slečny Christie nějakému spiritistickému médiu a slečna Christie se nakonec objevila v jednom hotelu v Harrogate. Nancy, která neochvějně věřila jasnovidcům, byla přesvědčena, že záhadu vyřešila právě ta rukavice.

„Čteš ráda?“ zajímal se Fletch.

„Moc ráda brouzdám po knihkupectví. Často chodím do jednoho, které se jmenuje Shakespeare and Company. Znáš ho?“

Fletch zavrtěl hlavou. „Obávám se, že knihy nejsou moje silná stránka. Asi by se mi líbilo víc číst, ale ve dne většinou spím. A čas mi zabírá Mabel.“

Vita přikývla – uvědomila si, jak moc se jeho život liší od jejího. Být hudebník je spíš životní styl než zaměstnání. „Jak ses dostal do Paříže?“

„Stejně jako skoro všichni ostatní. Bojoval jsem v zákopech a pak jsem neunesl pomyšlení na návrat. Vzhledem k tomu, jak to u nás vypadá.“

„Co tím myslíš?“

Fletch vzdychl. „Evropanům se to těžko chápe. Zvlášť tady. Ale tam, odkud pocházím, by mě zatkli za to, že jsem s tebou – s běloškou.“

Vita se zastyděla, že jí po zádech přebíhá mráz… ne z předpojatosti, ale ze vzrušení nad jeho odlišností.

„Netušila jsem, že je to tak zlé.“

„Je to horší, než si umíš představit,“ odpověděl. „Ale líbí se mi, že v Paříži můžu chodit po ulici a lidi mě oslovují Monsieur, a ne mnohem hůř. A ty i já můžeme pít ze stejné kašny, zatímco doma by mě za to zavřeli. Tady… tady můžu být muzikant podle vlastních představ, Mabel může předvádět svoje kouzla a já si můžu vydělávat slušné peníze s kapelou.“

Na dlouhou chvíli se jejich pohledy střetly a Vita se přistihla, že zabloudila očima k Fletchovým plným rtům. Z náhlé vzpomínky na Nancyinu dřívější poznámku se jí nahrnula krev do tváří. Rozpačitě kývla na jeho pouzdro. „Zahraješ mi něco?“

„Jestli chceš.“ Otevřel pouzdro. Vytáhl ze sametem vykládaného nitra mosaznou trubku, která se zaleskla v měsíčním světle, olízl si rty a cvičně v rychlém sledu zmáčkl tři pístové ventily, až tiše zacvakaly. Znovu si olízl rty, přiložil je k malému náustku, zahrál tón a upravil ladění. „Co bys chtěla slyšet?“

„Cokoliv – úplně cokoliv.“ Vita z něj nespouštěla oči.

Fletch se usmál, sáhl do pouzdra a vytáhl gumový předmět ve tvaru kupole.

„Co to je?“

„Používám to jako dusítko, ale ve skutečnosti je to zvon na čištění odpadu,“ vysvětlil a Vita se rozesmála. „Ukradl jsem ho z jednoho hotelu.“ Spustil melodii a dusítkem v jedné ruce rytmicky měnil zvuk – výsledkem bylo jakési „va-a-va“.

„Nepřestávej,“ řekla Vita, když odtáhl trubku od úst a plaše se na ni usmál.

„Co dalšího chceš slyšet?“

„Zahraj něco, co se líbí tobě. Něco, co jsem ještě neslyšela. Překvap mě.“

Fletch vrátil dusítko do pouzdra, zavřel oči a chvíli mlčel, jako kdyby čekal, až k němu přijde správná hudba. Potom spustil chytlavou melodii, která se vznášela nad střechami domů. Byla to velice romantická píseň – nevázaná a zároveň elegantní.

Když skončil, nechal ještě chvíli zavřené oči. Čas jako kdyby se zastavil a poslední tón pomalu odplouval. Potom Fletch odložil trubku a zazubil se na Vitu.

„Páni,“ vydechla Vita okouzleně. „To je krása. Co to je?“

„Dílo, na kterém právě pracuje jeden chlapík. Gershwin. Ta melodie se mi právě vybavila…“ Znovu z ní zahrál úryvek. Na tom, jak ji Fletch očividně obdivoval, bylo něco velice přitažlivého. „Právě ho komponuje – jmenuje se Američan v Paříži. Šel si dokonce koupit všechny klaksony aut, které se mu povedlo sehnat, aby dokázal napodobit zvuk dopravní špičky na place de la Concorde.“

„Ach, Fletchi, jsi tak nadaný,“ rozplývala se Vita. Přála si, aby zahrál ještě něco. „Vydržela bych tě poslouchat celý den.“

Fletch pokrčil rameny. „Každý má nějaké nadání. Ty umíš šít, jak říkala Nancy…“

„To se dá těžko srovnávat.“

„Moje babička je taky skvělá švadlena,“ řekl a vrátil Mabel do sametové kolébky. „Sám bych se neodvážil pouštět do věcí, které dělá.“

Působil tak slušně, až se Vita zastyděla při pomyšlení, jak moc je její spodní prádlo jistě vzdálené sešívaným přehozům, jež patrně vyrábí jeho babička.

„To vlastně není žádný velký talent. Pomáhám s kostýmy pro děvčata, ale… no, ráda bych pracovala na vlastních návrzích.“

„Tak proč na nich nepracuješ?“

A pak, protože jí připadal tak upřímný a protože jí drink rozvázal jazyk, mu vyprávěla svůj příběh – o útěku z domova, o tom, jak ji Nancy potkala v Londýně, jak pomáhala Percymu s kostýmy pro tanečnice v Zip Clubu i jak začala navrhovat podprsenky. Přitom si vybavila, jak ušila první podprsenku pro Nancy, která pak chodila s vypjatou hrudí a prohlašovala ji za naprostou parádu.

Vita se chvíli vznášela na vlně Nancyina nadšení – získala smlouvu na výrobu podprsenek pro Nancyinu krejčovou, paní Clifford-Meadovou, a dokonce protlačila svoje spodní prádlo do obchodního domu. Byla radostí bez sebe, přesvědčená, že je na cestě k něčemu velkému.

„Jenže teď je po všem,“ vzdychla. „Byla to jenom přechodná věc.“

„Proč by bylo po všem? Připadá mi, že pořád máš svůj sen,“ namítl Fletch.

„No, to asi ano,“ přiznala Vita. Žasla nad tím, že to Fletche podle všeho upřímně zajímá – a že je pro ni tak snadné se před ním otevřít. „Ale je to těžké, víš? Musím platit nájem a… je tady Nancy a…“

Zmlkla. Jakou měla výmluvu, proč tady v Paříži nedělá to, co ji tolik bavilo v Londýně? Bylo to jejím zklamáním, že Nancy podle všeho zapomněla, jak moc chtěla, aby Vita uspěla? Nebo se bála, že by se do něčeho měla pustit sama, když tu nebyl její přítel, kostymér Percy, aby jí pomohl? Nebo se ještě teď ohlížela přes rameno, kdykoliv šla po ulici, protože se nedokázala zbavit přesvědčení, že ji sleduje Clement?

Fletch se dlouze zadíval svýma čokoládově hnědýma očima do jejích a Vita znovu cítila, jak ji to k němu táhne.

„Podle mě je načase, aby ses přestala schovávat ve stínech, Vito,“ pravil.

6
Pomalá procházka domů

Vita doufala, že chůzí z večírku Nancy trochu vystřízliví, ale zdálo se, že došlo k pravému opaku. Plán jít do klubu vzal zasvé, když se do Solangina bytu vrátil Tomas s několika dalšími přáteli, kteří přišli vyzbrojení lahvemi vodky, ginu, rybízového likéru a vermutu na koktejly. Všichni popíjeli, veselili se a hudba vyhrávala celou noc.

„Já ti to říkala. Nebo snad ne?“ zahalekala Nancy, sklouzla z obrubníku a rozesmála se. Vita uhnula před zapálenou cigaretou, kterou její kamarádka šermovala kolem sebe. „Já věděla, že se Fletchovi líbíš.“

Vita litovala, že řekla Nancy o tom, jak strávila s Fletchem nějaký čas na střeše. Nechal ji zahrát na Mabel – nebo se o to aspoň pokusit –, ale její snaha vyloudit z trubky tón vedla jen k produkci vulgárních zvuků a Vita se rozhihňala. Hrozně ji mrzelo, když na ně z balkonu zavolala Solange, ať jde Fletch hrát dovnitř s kapelou, místo aby burcovali všechny sousedy, a oba se znovu připojili k večírku jako děti přistižené při nějaké nepleše.

„Proč jsi ho nepolíbila, když jsi měla příležitost?“ zeptala se Nancy.

„Jenom jsme si povídali. A on hrál. Ach, Nancy, bylo to tak krásné.“

Vita se usmála. Doufala, že se nemýlí. Byl to příjemný večer a ona se poprvé za celou věčnost doopravdy uvolnila. Taky si užívala, jak Fletch občas zachytil její pohled. Před chvílí, když se všichni rozhodli skončit a začali se rozcházet domů, ji políbil na ruku a řekl, že doufá, že se zase brzy uvidí.

Teď, krátce před úsvitem, byla zima a Vita si přitáhla kabát blíž k tělu. Přála si, aby si Nancy pospíšila, ale její kamarádka byla hodně opilá a podpatky se jí na dlažebních kostkách kymácely. Když míjely poissonnerii s pečlivě vydrhnutými výlohami, ve vzduchu visel slabý zápach ryb. Pokračovaly ulicí k cukrárně – v zadní kuchyni se svítilo, protože cukráři už vyráběli vanilkové rohlíčky, nad kterými se Vitě vždycky sbíhaly sliny.

„Teď u tebe budou chlapi stát fronty po tuctech,“ řekla Nancy a znovu se rozmáchla rukou.

„Nemluv hlouposti.“

„Je to tak. Tak to chodí. Potřebuješ jenom jednoho. Jakmile tě jeden chlap považuje za atraktivní, začnou si to o tobě myslet i všichni ostatní. Jako on – vsadím se, že se mu taky líbíš.“

Vita si všimla muže, který před nimi přecházel ulici. Vyšel z rue de Navarin.

„Líbí se vám moje kamarádka?“ zavolala na něj Nancy, ale muž jen zamlaskal a odspěchal. Ulicí zněla ozvěna jeho kroků.

„No tak, pojď domů,“ naléhala Vita. Rychle vystřízlivěla, když teď musela hlídat Nancy, aby nezačala hádku s cizím člověkem. Když byla Nancy takhle opilá, dokázala se chovat vrtošivě nebo, což bylo ještě horší, ufňukaně – a Vita ji hodlala dostat do postele, než stačí vyvolat nějakou scénu.

„Měla jsem se vdávat, víš? Měla jsem poslechnout matku. Mohla jsem být bohatá. Měla bych být bohatá,“ drmolila Nancy ztěžklým jazykem, zatímco pokračovaly v cestě. Často se zastavovala na dlouhé promluvy, takže postupovaly velice pomalu. „Chlapy nemám moc ráda, ale člověk by čekal, že si dokážu najít aspoň jednoho, kterého snesu. Obzvlášť tady,“ dodala. „Jenže to není tak snadné. Pro tebe jo. Chlapi tě mají rádi. Mě ne.“

„To není pravda,“ odporovala Vita, aby udržela Nancy v pohybu. Tohle Nancy dělávala často – pouštěla se do žárlivého porovnávání, jehož cílem bylo přimět Vitu, aby jí slíbila svou nehynoucí věrnost. „A navíc, neměla by ses provdat z lásky?“

„Ha! Blbost,“ odsekla Nancy. „Nikdo už se nevdává z lásky. To je ta největší chyba, jaké se můžeš dopustit.“

Vita pevně objala Nancy kolem ramen a zamířily k avenue Trudaine, zatímco Nancy pořád lamentovala nad svým životem bez manželství a Solanginým krásným bytem. Vita poslouchala jen na půl ucha a rozhlížela se po zavřených restauracích s proutěnými židlemi zvednutými na stolech. Zdobné pouliční lampy osvětlovaly prázdný chodník. Kolem s klapotem koňských kopyt prorachotil mlékařský vůz.

Brzy dorazily na náměstí d’Anvers. Obvykle si tu hrávaly děti a v pátek se tu konal pouliční trh, kde si Vita na konci dne často kupovala zlevněné květiny. Teď přes pruh trávy, na němž se převaloval mlžný opar, přeběhla liška.

Šly po straně náměstí, kolem Le Grand Comptoir, rušné restaurace vyhlášené ústřicemi, kam občas zaskočily, když Nancy dostala výplatu v Les Folies. Před nimi v dálce vysoko na kopci v měsíčním svitu slavnostně zářily bílé dómy baziliky Sacré-Coeur.

Konečně se ocitly na bulváru de Rochechouart, který byl obvykle plný lidí, ale teď tu neviděly ani nohu. Pokračovaly kolem Anvers, místní stanice metra se zdobnými zlatými a zelenými nápisy ve stylu art nouveau. Obvykle všude chodily pěšky, ale Vita se hrozně ráda občas projela metrem – tahle novinka jí ještě nezevšedněla. Byla velice hrdá na to, že si zvládla zapamatovat plán stanic – jejich názvy ji fascinovaly. Často jezdila severojižní linkou z Montmartru k Montparnasse.

„Měly jsme jít do klubu,“ řekla najednou Nancy a zastavila se. „Proč jdeme domů? Já nechci domů. Pojď se někam bavit.“

„Ne, nic takového.“ Vita ji odtáhla přes ulici, kolem černého dřevěného průčelí Sympy, rohového obchodu s košilemi, a po strmě stoupajících dlažebních kostkách k jejich domu na rue d’Orsel.

Vita vylovila z kabelky klíč a potichu otevřela vybledlé modré dveře.

„Psst,“ varovala Nancy, která se ochable opírala o dřevěný rám. „Ať nevzbudíš madam Vertboisovou.“

7
Madam Vertboisová

Vita opatrně nahlédla do chodby jejich domu kolem kanceláře ke kamennému schodišti. Pak vtáhla Nancy dovnitř, zavřela dveře, jak nejtišeji dovedla, a vzhlédla: černé železné zábradlí schodiště se stáčelo jako Fibonacciho spirála do tmy. Snad se jim podaří dojít ke schodům.

Bylo však pozdě. V kanceláři se rozzářilo světlo a Vita sebou trhla, když se otevřely hnědé dřevěné dveře a v nich se objevila přísná bytná.

Madam Vertboisová na sobě měla obvyklé neforemné černé šaty, přes ramena přehozenou háčkovanou šálu a vlasy zakryté hnědým šátkem. Kdysi dávno pracovala jako učitelka a navzdory Nancyině nesouhlasu k ní Vita dvakrát týdně chodila procvičovat francouzskou konverzaci, mimo jiné i proto, aby se pokusila chladnou stařenu trochu obměkčit. Na rozdíl od Nancy Vita francouzštinu milovala a pořád se radovala z každého naučeného obratu nebo slovního spojení. Během posledních několika měsíců se Vitě díky svému nadšení skutečně podařilo dosáhnout toho, že studená fasáda madam Vertboisové mírně popraskala, a Vita nemohla dopustit, aby teď Nancy zničila veškerý dosažený pokrok. Spoléhaly na to, že madam Vertboisová pouští do jejich bytu různé sousedy, aby vyvenčili Pana Divokého, když byly obě v klubu.

V kanceláři sálal elektrický oheň a kočka, která před ním spala, se teď zvedla a s vyklenutým hřbetem se bytné otírala o nohy. Vitě připomínala Caspera, kocoura paní Beckové v londýnském penzionu, kde bydlela s ostatními dívkami z klubu a s Percym. Casper si Vitu oblíbil, ale tahle kočka tiše zasyčela.

„Bonjour, madam,“ pozdravila Vita uctivě.

„Co je to za dobu příchodu?“ vyštěkla madam Vertboisová francouzsky a nesouhlasně se zamračila. Na vrásčitém krku jí visel zlatý křížek. „Je velice pozdě,“ dodala významně. „Très tard.“ Pro větší důraz protáhla hlásku r.

Přejela Vitu pohledem od hlavy k patě a zadívala se na Nancy. Posunula si brýle na nose, aby líp viděla. Vita zaryla Nancy loket do žeber jako výstrahu, že se má chovat slušně.

„Slyšela jsem vás. Celou cestu po ulici.“

„To jsme nebyly my,“ zalhala Vita svou nejlepší francouzštinou. „My jsme právě vystoupily z taxíku. Dnes v noci je venku hodně lidí.“

„Špatných lidí,“ doplnila Nancy anglicky.

Madam přimhouřila oči a trhla bradou ke schodům.

„Ať nikoho nevzbudíte.“

„Dáme si pozor. Dobrou noc.“

„Bonne nuit, chérie,“ pronesla Nancy hlasitým jevištním šepotem.

„Psst,“ zasykla na ni Vita a zezadu ji postrčila.

„Psst,“ napodobila ji Nancy s hihňáním.

„Myslím to vážně,“ řekla Vita. „Neprovokuj ji. Vyhodí nás.“

„Tebe nevyhodí. Má tě ráda. Jsi její mazlíček.“

Vita pobízela Nancy nahoru po schodech – věděla, že elektrické světlo nebude svítit dlouho a že se potřebují dostat do pátého patra. Než dospěly do správné chodby, Nancy se jí ztěžka opírala o rámě. Vita slyšela, jak je Pan Divoký vítá obvyklým štěkotem.

„Nesnáším tenhle dům,“ zasténala Nancy. „Je tak ubohý. A páchne po vařených fazolích.“

„Je naprosto dostačující. A skoro tu nejsme. Jsme v Paříži,“ připomněla jí Vita. „Stačí nám jenom malý byt.“ Potřebovala Nancy dostat za dveře.

Neobratně zápolila s klíčem. Potmě nahmatala vypínač a rozsvítila, vtáhla Nancy dovnitř a opřela se zády o dveře – ulevilo se jí, že jsou doma. Pan Divoký poskakoval a pobíhal kolem nich. Nancy ho zvedla ze země.

„Chlapečku můj, zlatíčko moje.“ Pomazlila se s psíkem a postavila ho zpátky na zem. Pan Divoký skočil na Vitu. Ta ho podrbala, ale nezvedla ho. Mazlit se s ním mohla jen v Nancyině nepřítomnosti, jinak Nancy začala žárlit, protože Pan Divoký prý má Vitu radši než ji. To ale bylo patrně kvůli tomu, že ho Vita krmila, dávala mu vodu a každé ráno s ním chodila na procházku. Pan Divoký, který na ně zjevně úzkostlivě čekal, se stulil do svého pelíšku a spokojeně, roztomile vydechl.

Vita si zula boty a položila klíče na stolek v chodbě, zatímco Nancy se nejistě kymácela před stříbrným zrcadlem, které viselo nad stolkem, a dívala se na svůj odraz, jako kdyby se nepoznávala.

„Pan Divoký už mě nemá rád,“ zakňourala.

„Ale má. Je jenom unavený. Koukni se na něj.“ Vita láskyplně kývla na psíka. „Už by měl dávno spát,“ dodala významně.

„Máš mě ráda?“ zeptala se Nancy naříkavě. Na světle Vita viděla, že Nancy má zarudlé oči a rozmazanou rtěnku. Není divu, že si je madam Vertboisová prohlížela s tak nesouhlasným výrazem.

„Jistěže mám,“ přisvědčila Vita. Uvědomila si, že nastává plačtivá fáze.

„Ale ne dost. Ne tak, jak bych chtěla.“

Vita se začervenala. Kdysi se s Nancy zřídila pod obraz a detaily opilecké tělesné intimity při koupeli, která následovala, ji pořád šokovaly a děsily. Vždycky věděla, že od ní Nancy chce víc. Při odjezdu z Londýna dokonce Vitě přiznala, že do ní byla nějakou dobu zamilovaná. Vita si byla docela jistá, že Nancyino absurdní poblouznění je pryč, ale občas – jako teď – si připadala jako na tenkém ledě. Nevěděla, co od ní Nancy vlastně očekává.

„Polib mě,“ řekla Nancy těžkým jazykem a pokusila se Vitu chytit. „Chci, abys mě líbala. Byla jsem první, kdo tě políbil, a teď mi to dlužíš.“

„Potřebuješ se vyspat,“ odpověděla Vita rozpačitě a uhnula jí.

„Pozor, budu…,“ vyhrkla Nancy a zlomila se v pase. Vita popadla zasazenou palmu, vytrhla ji a velký porcelánový květináč na poslední chvíli přisunula pod Nancy.

„Musíš tolik pít?“ zavyčítala a masírovala Nancy záda, zatímco Nancy zvracela. Nesnášela, když Nancy byla v takovém stavu. Rozhlédla se, kam by položila palmu, než se suchá hlína rozsype na podlahu. Nakonec ji opatrně opřela o věšák.

„Podej mi cigaretu,“ požádala Nancy, když skončila, narovnala se a škytla. Uhladila si krátké vlasy a velkopansky potřásla hlavou, jako kdyby právě dělala něco mnohem ušlechtilejšího, než zápolila s nevolností.

„Potřebuješ vodu,“ oponovala Vita a vykročila ke kohoutku, i když věděla, že takhle časně ráno bude potrubí hlasitě klapat.

„Cigaretu,“ trvala na svém Nancy. „A tohle. Živou vodu.“ Ukázala na lahev broskvové brandy na kuchyňském stolku. Vrhla se za Vitou do kuchyňky a zmocnila se lahve, než ji Vita stačila zabavit. Hned si z ní přihnula a zašklebila se.

„Prosím,“ škemrala Vita. „Přestaň. Jenom se ti přitíží.“

„Nejsi moje matka,“ odsekla Nancy a namířila lahev na Vitu. „Přestaň mi rozkazovat.“

„Snažím se ti pomoct.“

„Jenže mi nepomáháš. Nudíš mě. Jdu ven,“ prohlásila Nancy, otočila se na podpatku a s lahví v ruce se potácela ke dveřím.

„To nemůžeš. Je pozdě. Madam Vertboisovou raní mrtvice.“ Vita oběhla svou přítelkyni. „Ne, Nancy. Ne,“ pravila přísně a zastoupila jí cestu. „Dnes v noci ne. Pojď do postele. Budu spát s tebou.“

Nancy se chvíli vzdorně dívala zarudlýma očima do jejích, ale najednou se zdálo, že ji bojovnost přešla.

„Neopouštěj mě.“

„Já tě neopustím.“

„Všichni mě opouštějí.“

„Pojď,“ řekla Vita jemně, vzala jí lahev z ruky a zpola odvedla, zpola odnesla Nancy do ložnice. Nancy padla obličejem na postel, Vita jí zula boty, přikryla ji prošívanou dekou a vrátila se do chodby, kde vyčistila květináč a pro jistotu i vylila zbytek brandy do dřezu.

Vzdychla. Zaplavilo ji vyčerpání – nejen z pozdní hodiny, ale i z neustále se měnících nálad její přítelkyně. Co však mohla dělat? Nemohla Nancy opustit – někdo se o ni musel starat, když se chovala tak nezodpovědně.

Ještě jednou Nancy zkontrolovala a zamířila do svého pokojíčku, kam se vešla jen jedna postel a židle. Lehla si na záda, i když věděla, že by měla vstát a zavřít okenice, protože se pomalu začínalo rozednívat. Místo toho se dívala přes sklo na malý výsek bledě růžové oblohy a vzpomínala na Fletchovu tichou serenádu. A když konečně usínala, představovala si, jaké by to bylo, kdyby se dotýkal jejího těla.

8
Smrtelná postel

Edith Dartonová sledovala svou tchyni Theresu, jak na opačné straně vysoké mahagonové postele žmoulá bílý vyšívaný kapesník.

„Jenom jsem si říkala, jestli netušíte, kde je. Myslím, že by Darius chtěl, aby tu Anna byla,“ pípla Theresa tichým hláskem, který Edith vždycky připomínal ustrašeného ptáčka. „Netušíte? Musíte přece něco vědět.“

„Ne,“ odpověděla Edith. „Kéž by… Tolik bych vám chtěla pomoct, Thereso.“

Samozřejmě měla velice dobrou představu o tom, kde Vita je. Dala jí přece jízdenku do Paříže – ačkoliv Clementovi namluvila, že jí Vita tu jízdenku ukradla. Už dvakrát se tam vydal sestru hledat, ale zatím se mu ji nepodařilo vystopovat. Edith byla ráda. Nechtěla, aby se Vita vrátila na Darton a zničila vše, co si tu Edith vybudovala. Včetně vztahu s Dariem Dartonem.

Když před více než týdnem naposledy promluvil – s ústy ochablými po druhé mrtvici, která ho postihla –, řekl Edith, že je mu lepší dcerou, než kdy byla Anna. Clement si tak přinejmenším otcova nesrozumitelná slova vyložil a Edith to považovala za okamžik naprostého triumfu.

Teď se skláněla nad tchánovou postelí a skrývala svůj odpor, když ho držela za studenou ruku. Po zvrásněné kůži se mu šířily nachové skvrny jako plíseň. Blížil se konec – Edith to cítila a toužila po něm. Půjde o vysvobození pro něj i pro ni. Protože bez něj se její ambiciózní plány s Clementem v dartonské továrně mohou stát skutečností. A bez Anny, nebo Vity, jak Edith stále uvažovala o své bývalé kamarádce, celý podnik a vůbec všechno přejde přímo na jejího manžela a samozřejmě i na ni.

S předstíranou úzkostí se podívala přes postel na Theresu.

„Neměla bych poslat pro Clementa do továrny?“ zašeptala a tchyně přikývla. Rozechvělou rukou si zakryla ústa.

„Podle mě už to nebude trvat dlouho. Jenom si přeji, aby se Anna vrátila domů.“ Theresiny oči se zalily slzami. „Proč musí být někde pryč?“

„Je to hrozné, já vím,“ přikývla Edith. „Jak může být teď tak bezohledná…“

Vstala, přešla k Therese a jemně jí stiskla ruku. Pomyslela si, že ta žena je jako poškrábaná gramofonová deska – její mysl se pořád vracela k Anně. Edith toho měla plné zuby. Plně chápala, proč se Clement tak zlobí na svou sestru. Dělal pro svou rodinu všechno – a oni se chovali, jako kdyby stáli jenom o ni.

Kdyby to Edith dokázala zařídit, Anna by se domů vůbec nevrátila. Ani by se neměla vracet. Byla přece odpovědná za Clementovo trvalé zjizvení a málem i za ochrnutí. Clement jí vyprávěl o tom, jak vzpurná mladší sestra nikdy neposlouchala a nerespektovala jeho ani otce. Proto taky Anna utekla do Londýna, ačkoliv Clement pořád nedokázal pochopit, jak tam mohla přežít.

Edith věděla přesně, jak Anna Dartonová v Londýně přežila. Změnila si totožnost na Vitu Caseyovou a podvodem pronikla do Zip Clubu. Kde ukradla Nancy, Editinu nejlepší kamarádku.

A pak, jako kdyby to nestačilo, Nancy vodila na všechny večírky právě Vitu – a Vita na sebe strhla veškerou pozornost. Edith věděla celou dobu, že ta holka je podvodnice a hochštaplerka. Okamžitě to vycítila. Vždyť neuměla ani tancovat! Ale všichni ostatní ji považovali za skvělou. Vitu, s těmi vyzývavými šaty a bláznivým stylem, díky Percymu, který jí dával tolik kostýmů zadarmo. A Vita brala, brala a brala, aniž by tušila, jak těžké to je pro všechny ostatní.

Dole pod schody se Edith zkontrolovala v zrcadle. Byla ráda, že mohla na chvíli přerušit stráž v té zatuchlé ložnici. Obdivovala svoje krásné plavé vlasy a drahé černé šaty, které jí Clement koupil a přivezl ze svého posledního výletu do Londýna. Moc se jí líbil jejich límeček i to, jak zvýrazňuje její bledý krk. S trochou štěstí je zanedlouho doplní o dartonské perly a pak bude její zevnějšek opravdu kompletní.

Měla dojem, že se její život konečně vyvíjí správným směrem – směrem, kterým se měl vyvíjet po všechny ty roky od chvíle, kdy debutovala s Nancy v Londýně. Tehdy byl svět plný příslibů a ona očekávala, že se dobře provdá a rodiče na ni budou hrdí.

Pak ale její románek s tím chlapem Askewem přivolal na rodinu hanbu a rodiče ji odstřihli. Věřila, že se s Quentinem navzájem milují, ale brzy poznala hořkou bolest prázdných slibů. Nepoznala ji však dost na to, aby se nedopustila téže chyby, protože – jakkoliv ji to přiznání dráždilo – s Jackem Connellym, majitelem Zip Clubu, to bylo úplně stejné. Sliboval jí hory doly, nebo přinejmenším to, že opustí svou manželku, ale ani to se nikdy nestalo.

Když se tehdy neočekávaně objevil v Londýně Clement a ptal se po své sestře, Edith na tom byla docela bídně. Po policejní razii se Zip Club položil, Jack Connelly zmizel, zatímco policie procházela jeho účetní knihy, a ostatní dívky se rozprchly po celé zemi. Edith, která litovala toho, že dala svou jízdenku na vlak Vitě, bez jediného penny obcházela po West Endu, kde hledala zaměstnání jako sboristka, když tu na dveře jejího bytu zaklepal Clement. Prý mu trvalo docela dlouho, než ji našel. A ačkoliv jí instinkt našeptával, že by už nikdy neměla věřit žádnému muži, něco na tom, jak zjevně Clementa přitahovala, pro ni bylo neodolatelné.

Ostatní dívky v klubu byly vždycky sentimentální a romantické, ale Edith, kterou podle všeho zajímali jen nedosažitelní muži, při pomyšlení na takový románek panikařila. Věděla, že dívčí sentimentalita není její silnou stránkou, ale Clement o něco takového podle všeho nestál. A tak si tentokrát hrála na nedobytnou, což zafungovalo až překvapivě dobře, protože po neslušně krátkém čase ji Clement požádal o ruku a nabídl jí něco ještě mnohem lákavějšího než prsten s opálem, který jí věnoval: slib, že ji odveze z konkurenčního prostředí Londýna, kde se sotva protloukala, do nového života.

Samozřejmě si neuvědomoval, jak obrovský trn jí vytrhl z paty, a Edith se nadále tvářila, že ona dělá laskavost jemu. Protentokrát ale nějaký muž splnil slovo a Edith se provdala za Clementa na matrice v Marylebone, se dvěma cizími lidmi jako svědky. Potom ji odvezl sem do Lancashiru, kde ji předváděl, jako kdyby byla jeho trofej.

A přitom vyhrála ona. Byla vdaná. Byla manželka. S hlubokým uspokojením napsala své rodině, aby se pochlubila, jak dobrou partii si našla, a to bez jejich pomoci. Matka ji dokonce na příští měsíc pozvala na oběd v Surrey – šlo o nataženou ruku ke smíru, což Edith považovala za opravdové vítězství.

Chvíli hladila Victora, kotě, které jí Clement dal jako dárek. Věděla, že by se Theresa zhrozila, že je uvnitř. Už ulovil tři její kanárky a vyprovodil odtud psy. Edith pootevřela dveře do zimní zahrady a pustila mourka dovnitř. Victor s oblibou drápal Theresinu hedvábnou pohovku a mlsně pozoroval ptáky ve voliéře, a kdyby mu Edith neotevřela, začal by hlasitě mňoukat a pak by si nahoru přišla stěžovat ta hrozná ženská, Martha.

Edith zvedla sluchátko těžkého bakelitového telefonu v chodbě a nechala se spojit s kanceláří v továrně. V pozadí slyšela rachot strojů. „Skvělá zpráva,“ oznámil jí Clement. V hlase mu zaznívala radost. „Dostali jsme další objednávku na Extra jakost.“

Edith vítězoslavně sevřela ruku v pěst.

„To je báječné. Neříkala jsem ti to?“ zeptala se, i když věděla, že provokuje. Manželovi se nelíbilo, když od něj žádala potvrzení, po jakém toužila.

Sice to nikdy nevyslovil, ale nedalo se popřít, že za úspěchy z poslední doby stála Editina chytrost. Když mu pověděla o Vitiných návrzích a vysvětlila, že má objednávku na Vitino spodní prádlo – díky prezentaci dívek ze Zip Clubu a především díky Edith, která se zasloužila o uzavření smlouvy –, Clement s ní jel na schůzku s Lancem Kentonem v londýnském obchodním domě Withshaw a Taylor. Na pana Kentona udělala Editina vize a Clementova znalost trhu s textiliemi dojem, a tak souhlasil s ještě větší objednávkou a domluvili si harmonogram dodávek podprsenek. Pan Kenton bez problémů uvěřil, že podnik od samého začátku vede Edith.

„Jak je na tom otec?“ tázal se Clement.