Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ruth Kvarnström-Jonesová

Pekárna s vůní skořice

Z anglického originálu Halleholm: Lovisa's Choice,
vydaného nakladatelstvím Printz Publishing
ve Švédsku v roce 2020, přeložila Martina Parkerová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2021
jako svou 7942. publikaci.

Redakce Marie Hajdová
Korektura Kateřina Tomcová
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®

Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2021

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Halleholm: Lovisa’s Choice © Ruth Kvarnström-Jones, first published by Printz Publishing, Sweden, in 2020.
Published by agreement with Norstedts Agency and Corto Literary Agency.
Translation © Martina Parkerová, 2020
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-510-4 (ePub)
ISBN 978-80-7625-509-8 (pdf)
ISBN 978-80-7625-156-4 (print)

Arnemu,
muži, který mě nikdy nezklamal.

První kapitola

Návrat do Halleholmu, březen 2010
Ticho panující v domě, který byl jejím dědictvím, připomínalo zadržený dech. Neozýval se tu smích, nebylo slyšet cinkání nádobí. Nebyl prosycený vůní namleté kávy, nevonělo tu skořicové pečivo.

Lovisa Lindegrenová otočila vypínačem. V předsíni chyběly zimní boty, jindy vyrovnané podél zdi. Obrátila se na svého otce, člověka, na kterého se mohla plně spolehnout a který ji nikdy nenechal na holičkách, a zabořila obličej do jeho kabátu.

Olle Lindegren pohladil svou nejmladší dceru po zádech. „Určitě tady chceš dnes spát? Můžeš se se mnou vrátit na Halleholm Jih a sem zajet až zítra. Nebo až na to budeš připravená.“

Nabídka to byla lákavá. Teď když se zdálo, že ztratila kontrolu nad svým životem, jí připadal dům jejího dětství jako to nejlaskavější místo, kam by se mohla uchýlit. Zlostný záchvěv jí ještě víc rozdrásal už beztak pocuchané nervy. Zatracený bývalý přítel Charles i ta jeho schopnost přesvědčit ostatní o tom, že jinak nepřijatelná situace je vlastně velmi rozumná. Měla zůstat v Londýně o něco déle a vydržet to. Vjeli by si do vlasů a to by bylo… zcela neomluvitelné. Proto mu na jeho žádost vrátila zásnubní prsten a rozjela se rovnou zpátky do Švédska. Strach dokáže člověku pěkně podkopat průbojnost.

Poklesla jí ramena.

„Loviso?“ ozval se Olle.

Bojovala. Snažila se v sobě najít odhodlání, které cítila během letu do Stockholmu a které se během cesty autem z letiště někam vytratilo. „Tati, je mi dvacet sedm. Na to, abych hledala útočiště na Halleholmu Jih, jsem už moc stará.“

„Na návrat domů není nikdo příliš starý. Během jednoho týdne jsi přišla o hodně, to je těžké. Nikam nespěchej.“

Stála v domě svých prarodičů a najednou ji napadlo: Co by udělala babička Amélie? Lovisa zvedla hlavu a rukávem kabátu si utřela oči. „Pokud mám začít znovu sama, pak můžu začít už dnes večer.“

Zrak jí padl na mosaznou kouli dveří, krásně kulatou a připomínající bochánky, které se zde dříve pekly v čtyřposchoďové troubě. Stačí koulí pootočit, až to cvakne, a otevřou se dvířka. Zaplavily ji vzpomínky a zvaly ji dál.

Pekárna pro ni odjakživa znamenala bezpečný přístav uprostřed běsnící bouře. Místo, kde ji dědeček Johan učil hníst těsto, šlehat smetanové dorty a na Vánoce slepovat perníkové dekorace, které víc než padesát let okouzlovaly obyvatele Halleholmu.

Tři okenní římsy velkého arkýře, které bývaly bohatě obloženy do zlatova propečenými skořicovými šneky kanelbulle, drolivými kokoskami biskvi s polevou z tmavé čokolády a růžovo-zelenými marcipánovými dorty princesstårta, teď zely prázdnotou, naplněnou pouze skomírajícím osvětlením hlavního náměstí městečka Halleholm. Židle, obrácené vzhůru nohama na stolcích, vypadaly okopaně a opotřebovaně. Stejně tak se cítila i ona.

Z kuchyně se křídlovými dveřmi nepřihnal dědeček Johan. Ani to nečekala. Tenhle sklad stínů a vzpomínek už nebyl jeho pekařstvím. Jeho pekařství překypovalo přáteli, kteří se tam setkávali, matkami snažícími se udržet na tácu v rovnováze hrnek husté horké čokolády a dětmi se zčervenalými tvářemi hádajícími se, na kterém bochánku je nejvíc barevného cukrového posypu.

Lovisa se zhluboka nadechla zatuchlého vzduchu. Právě tady si vydělala své první vánoční kronor tím, že perníkovým panáčkům vyráběla oči z rozinek. Později, když bylo nutně zapotřebí nějak uspokojit touhu po nezávislosti, si přišla na menší přivýdělek tím, že se jí podařilo přesvědčit dědečka Johana, aby investoval do venkovního stánku se zmrzlinou. To léto pak strávila povídáním s kamarády, ruce po zápěstí ponořené do nádob s pistáciovou a čokoládovou zmrzlinou, a po večerech se chodili koupat nazí do Baltského moře a opékali si u ohně buřty. Slunce vlastně nezapadalo a nikdy v životě se jí nevstávalo tak snadno jako tehdy.

Zvon halleholmského farního kostela odbil celou. Lovisa se podívala na staré nástěnné hodiny. Zastavily se a ručičky ukazovaly za pět minut dvanáct. Spolkla další nával pláče. „Dědeček Johan vždycky nechával pekařství otevřené o pět minut déle, kdyby se zpozdila loď ze Stockholmu.“ Zadívala se na otcovu tvář a střetli se očima. „Proč mi ten dům odkázali? Když babička Amélie zemřela, žila jsem už čtyři roky v Londýně.“

„Trávila jsi tady víc času než tvoje sestry, tak jsi zdědila dům a Johanna dostala pozemek v Dalarně a k tomu nějaké peníze, aby se to srovnalo. Tvoji prarodiče na tebe byli velmi hrdí.“

„Možná.“ Zastyděla se za pomíjivý pocit nevděčnosti, který ji přepadl při myšlence, že i ona by raději podědila peníze. Nezasloužila si nic.

Olle se zamračil. „Měli tě opravdu rádi, Lovisko.“

To něžné oslovení ji potěšilo. Usmála se na něj. „Pojďme nahoru.“

Vynesli kufry kolem krejčovského ateliéru v prvním patře do druhého patra, kde byl byt.

„Maminka ti to tu během týdne připravila,“ poznamenal Olle.

Lovisa vystoupala po schodech a zastavila se. Zírala na otevřenou kuchyň propojenou s obývacím pokojem, prostornou místnost, která zabírala dvě třetiny celého podlaží. „Je to tak jiné!“

Dva okenní výklenky s výhledem na náměstí od sebe odděloval krb z bílého kamene. Houpací křeslo ze čtyřicátých let, které měla tak ráda babička Amélie, ušák a pohovka – vše potažené bohatě zdobenou látkou s květinovým vzorem, se zašlou elegancí svědčící o nadčasové kvalitě – rozestavěné kolem mahagonového stolku na kávu. Na druhé straně místnosti stál jednoduchý, ale pevný jídelní stůl s židlemi a prosklený příborník, v němž na čestném místě trůnila pečlivě opatrovaná sbírka náprstků babičky Amélie. Koberečky různě rozmístěné po podlaze dodávaly místnosti nádech hravosti.

„Kde jsou všechny knihy a ostatní věci? Ten prostor je teď obrovský.“

Olle ukázal ke dveřím. „Jsou v krabicích v ateliéru. Tady se na ně jen zbytečně prášilo. Maminka si myslela, že je lepší je zabalit a bezpečně uložit.“

Poprvé od chvíle, kdy hodila své klíče do schránky bytu v Notting Hillu, se Lovisa srdečně zasmála. „Nemohla se dočkat. Už léta se chystala, že to tady vyklidí.“

Olle jí připomněl: „Všechno je teď tvoje. Dům a všechno, co je v něm. Ale dokud ti nebude třicet, nemůžeš to prodat nikomu mimo rodinu.“

Prstem si přejela po bradě. Ještě tři roky. Co mezitím bude s Pekárnou? Z toho, že by ji měla nechat tři roky prázdnou, měla špatný pocit. Pokaždé, když přijela na návštěvu do Halleholmu, prošla se po náměstí, ale nikdy v sobě nenalezla odvahu se na ni alespoň zvenku podívat, natož vejít dovnitř. Nyní si s ostrým pocitem studu uvědomila, že nechat ji prázdnou ještě další tři roky by byla urážka jejích prarodičů. Navíc by to nebylo dobré ani pro dům samotný. „Potřebuju najít nájemníka. Někoho, kdo by to tady využil. Ne nezbytně jako pekařství. Bylo by vlastně lepší, kdyby to nebylo pekařství. Ať to dědečku Johanovi nepoškodí dobré jméno.“

„Reuben Halleholm by to koupil rád. Bude to nejspíš jediná možnost.“

Lovise se vztekle zablesklo v očích. „Halleholmovi ať si trhnou nohou.“

„Nejsou všichni tak špatní.“

Lovisa spolkla odpověď, která se jí drala na jazyk.

Její otec měl bezmeznou schopnost odpouštět, kterou obdivovala se stejnou urputností, s jakou odmítala přistoupit na přesvědčení, že všechny, i ty nejohavnější zločiny, dojdou nakonec odpuštění.

„Myslím, že Axel má jako doktor dobrou pověst a svoji práci dělá s láskou,“ dodal Olle.

Axel Halleholm. Byl tak jiný, až to bylo znepokojivé. Čestný cvrček Jémine ve světě plném Pinocchiů. Bylo na něm něco nepochopitelně zvláštního.

Olle ukázal na obraz babičky Amélie jako malé holčičky, který od nepaměti visel na zdi obývacího pokoje. „Jsi celá ona.“

„Od dětství mi to všichni říkáte. Nikdy se mi nelíbilo, když jste mi říkali, že jednou vyrostu, ale byla jsem moc ráda, když jste mluvili o tom, že vypadám jako babička.“

„A pořád tak vypadáš.“

Olle ukázal na velkou tabulku čokolády Marabou Daim, která ležela na stole spolu s čerstvým vydáním Halleholmského týdeníku. „Maminka si myslela, že si ráda přečteš, co se tady děje, a dozvíš se všechny drby. Pochybuju, že by o nás psali v londýnských novinách.“ V očích se mu roztančily veselé plamínky.

„Aha!“ Lovisa roztrhla obal čokolády, odlomila dva čtverečky, jeden si vložila do úst a druhý podala otci. Na jazyku se jí rozpouštěla sladká chuť Vánoc. Zběžně pročítala titulky na první straně. Stavební povolení zamítnuto! Panoramatická fotografie Halleholmu byla doplněna architektonickým modelem hotelového řetězce, pod ní stály citáty nespokojeného ředitele společnosti a vítězně naladěné Grety Olssonové, květinářky z Halleholmu.

„V tomhle souhlasím s Gretou,“ neudržela se Lovisa.

„To většina z nás, ale já si myslel, že ty jsi pro to, aby Halleholm vstoupil do jednadvacátého století.“

„To ano, ale ne tak, že se na pláži postaví taková ohavnost.“

Zajímavé, jak větší vzdálenost může přinést jasnější pohled na věc. Během těch sedmi let, jež strávila v Londýně, si začala vážit prosoleného vzduchu Halleholmu a pohlednicového rázu krajiny. Halleholm je usazený mezi dvěma vysokými poloostrovy na pobřeží Baltského moře, asi čtyřicet kilometrů od Stockholmu, a jeho středověké uličky s kočičími hlavami a všudypřítomné runové kameny pomohly zachovat statut městečka jako vrcholné turistické destinace. V nedávných desetiletích byla postavena moderní dálnice, takže cesta do hlavního města autem trvá třicet minut a není problém dojíždět za prací nebo si tam vyjet na jednodenní výlet, a tak se adresa v Halleholmu stala pro stockholmskou smetánku něčím opravdu ceněným.

Ale zůstat zde chtěla jen tak dlouho, než nabere dech a vzpamatuje se ze svých emocionálních ran, pak se vrátí do Londýna a bude si hledat práci a bydlení. Jak tvrdila už před lety, když si balila batoh, pokud sníte o světlech velkoměsta a o zajímavějším způsobu života, Halleholm z vás veškerou vůli k životu vysaje.

Odložila noviny, dala si další kousek čokolády a ukázala na tradiční stojací pendlovky. „Ještě fungují?“

„Můžeme to vyzkoušet.“ Olle odemkl dřevěný kryt a opatrně natáhl závaží. Místnost naplnil rytmický tikot. „Nebude tě to v noci budit?“

„Ne. My jsme kamarádi.“

„Dobře. Jestli si jsi jistá, že tady chceš zůstat, já pojedu, než vánice vypukne naplno. Pokud si to rozmyslíš a budeš chtít zítra přijít na pohřeb Ulrikovi, zavolej mi. Doufám, že přijdeš. Byl to člen rodiny.“

„Jenom proto, že byl natolik naivní, že se přiženil do rodiny Halleholmových a pak to ještě potvrdil tím, že si vzal jejich příjmení.“

„Už je to šedesát let, Lovisko. Babička Amélie je po smrti a Magdaleně Bernaborg-Halleholmové je skoro osmdesát. Není už načase nechat to být?“

„Oni to nenechávají být. Sám jsi řekl, že Reuben chce tenhle dům.“

Olle si vzal rukavice. „Ten chce skoupit všechny nemovitosti, ať patří komukoli. A oni mi starosti nedělají, zato ty ano.“

Vyprovodila otce po schodech dolů a zamkla za ním postranní dveře. Ospalým tělem jí projela vlna osamocení. Rychle vyběhla k oknu obývacího pokoje. Nevědomky si hladila bílou jizvičku na bradě a vyhlížela do padajícího sněhu. Olleho postava se pohybovala mezi světly automobilu. Otevřel dveře vozu, zamával jí a pak zmizela červená zadní světla jeho vozu do tmy.

Lovisa si opřela hlavu o okenní sklo a hleděla na opuštěné náměstí.

Stály na něm pouze čtyři obchodní budovy a radnice. Došla k rozhodnutí, že Halleholm je úplným protikladem Notting Hillu, kde se nové obchody objevovaly – a zase mizely – jeden za druhým, podle toho, co bylo zrovna v módě. Tohle městečko se svými nedokonalými dřevěnými domky bylo na svoji tisíciletou historii hrdé trochu jinak.

Gretin skleník, květinářství na druhé straně náměstí, bylo rodinným podnikem od roku 1800. Další budova, tři sta let stará radnice, kde se od poloviny osmnáctého století scházel místní soud, byla stále ještě natřena v původních odstínech, i když nátěr nedávno obnovili.

Natáhla krk a zadívala se směrem ke Storgatanu, ulici, která lemovala přední stranu náměstí. Maličké obchůdky, každý s jiným zbožím, byly skryté ve tmě, ale okna hospody Uppin Arms na rohu Storgatanu a uličky Torstigen vrhala na chodník světlo ve tvaru písmene L.

U dveří hospůdky stáli dva obyvatelé Halleholmu, ve svých kožešinových kapucích k nepoznání. Setřásli si z bot sníh a vešli dovnitř, aby se připojili ke skupině pravidelných pátečních večerních hostů.

Kolem prázdných stojanů na kola proběhl zajíček. Jeho drobné stopy ve sněhu mohla snadno vysledovat kdejaká městská liška. Lovisa doufala, že i tohle malé stvoření se dostane bezpečně domů.

Druhá kapitola

Greta Olssonová měla ze svého doupěte nad květinářstvím výborný rozhled a mohla snadno sledovat děj na náměstí. Jak mnohokrát sama řekla, informovanost o tom, co se v Halleholmu děje, je profesionální povinností každé svědomité floristky, po které by se mohlo chtít, aby během okamžiku připravila kytici červených růží nebo věnec. Kdyby měl někdo odvahu říci, že Greta je stará drbna, hluboce by se jí to dotklo a jakoukoli poznámku podobné povahy by považovala za urážku své profesionality.

Dnes večer se Greta plně soustředila na to, co se dělo v Pekárně. Když ji požádali, aby dosvědčila Améliinu poslední vůli, vymínila si ustanovení, že Lovisa nebude, dokud jí nebude třicet let, moci Pekárnu prodat nikomu mimo okruh svých příbuzných. Vezme-li se v úvahu hořké nepřátelství mezi mladší generací bratranců a sestřenic, vedlo toto ustanovení k tomu, že Lovisa nemohla jednat uspěchaně, pokud by se ocitla v naprosto zoufalé situaci. Ale skutečnost, že dům byl prázdný, neznamenala pro Halleholm nic dobrého. Pekárna se přece nacházela na náměstí na prestižním místě. Navíc měla výsadní postavení, jelikož byla nejstarší budovou ve městě a jako jediná měla zadní zahrádku. Greta nesouhlasně pomlaskávala. Od Lovisy očekávala více. Možná že Améliina víra v nadání a nezlomnou věrnost její vnučky nebyla na místě.

Teď byla světla bytu v posledním podlaží rozsvícena a vypadalo to, že je tam nový nájemník. Birgitta Lindegrenová se zde před pár dny objevila s úložnými krabicemi, ale Gretě se nepodařilo zachytit, kdy je odnesla. Možná že dům vyprázdnili, když byla včera ve Stockholmu. Ale vyprázdnit takový dům a nastěhovat se, to nějakou dobu trvá, a pokud ho koupil Reuben Halleholm, tak by o tom přece věděla? A co by s ním dělal? Halleholmovi již jedno pekařství vlastnili, na hlavní ulici. Kdyby si jen všimla těch světel v bytě už včera, bývala by se na to dnes mohla zeptat Axela Halleholma, když si přišel pro růže. Takový laskavý člověk. I do kasičky pro charitu nenápadně strčil bankovku.

Greta se vzpamatovala. Jak říkávala Amélie, ráno moudřejší večera. Během zítřejšího pohřbu si prostě dá za úkol o Pekárně všechno zjistit. Přinejmenším Olle Lindegren by to měl vědět.

Na chvíli upokojená zaměřila svoji pozornost na křeslo v ložnici, kde měla připraveny černé šaty, černý klobouk a černé rukavice. Praktické oblečení, které jí velmi dobře sloužilo již dvacet let, od té doby, kdy pohřbila vlastního manžela. Stýskalo se jí po něm každý den. I po Amélii. A po Johanovi. A teď zemřel Ulrik, ve věku pouhých šedesáti dvou let. Rakovina slinivky neměla slitování. Greta znovu nesouhlasně zamlaskala, aby vyjádřila svůj postoj k té smrtící chorobě.

Hůlku si opřela o zeď a vytáhla se na postel. Mnoho členů rodiny Halleholmových se domnívalo, že by se pohřbu tak závažného průmyslníka mohla zúčastnit i královna, ale ona sama těm řečem nepřikládala žádnou váhu. Výhodou práce floristky je, že se všechno dozvíte jako první. Hodně se toho dá poznat z objednávek květin a z královského paláce se Gretě nikdo neozval. Ne že by květin pro oblíbeného a ctěného předsedu správní rady a ředitele čtvrtého největšího švédského konglomerátu bylo málo. Greta pomáhala svým synům, kteří teď oficiálně květinářství provozovali, vázat nesčetné věnce a umísťovat stuhy a kondolence. Přestala je počítat, když jich bylo kolem sedmdesátky. Zítra budou muset začít velmi brzy. Každý věnec, každý okvětní lístek musí být naprosto dokonalý. Jinak to Reubenu Halleholmovi zcela jistě neunikne.

Třetí kapitola

Ve chvíli, kdy se začala kolem zámečku Halleholm zvedat vánice, stál Reuben Halleholm u okna své pracovny v severovýchodní rohové věži. Nemilosrdná intenzita sněhové bouře a ostrého větru mu nikdy nepřišla tak případná jako dnes, v předvečer pohřbu jeho otce.

Z okna už nebylo nic vidět, zrcadlil se v něm pouze jeho vlastní ledový obraz. Otočil se a s kritickým uspokojením se rozhlížel po místnosti. Toto byla nyní jeho pracovna. Obložení z dubového dřeva, obrazy, účetní knihy vázané v kůži a náležitě očíslované, chronologicky dokumentující historii a náklady investované do zámečku Halleholm od chvíle, kdy byl roku 1827 navržen. To všechno mu patřilo. Osobní věci jeho otce, včetně fotografií manželky a tří dětí ve stříbrných rámečcích, byly uloženy v papírové krabici u dveří.

Reuben přísahal, že toto dědictví bude vždy chránit a že je uchová. Je to dědictví, které bude neustále rozmnožovat a posilovat a které nakonec předá svému vlastnímu synovi. Na rozdíl od svého otce, který se do rodiny pouze přiženil, byl Reuben Halleholm prvorozeným dědicem a právoplatným pokračovatelem dynastie Halleholm-Bernaborgů. Podle toho chtěl také jednat. Aby babička Magdalena mohla být hrdá.

Je pravda, že jeho otec byl svědomitým a velmi ctěným předsedou správní rady podniku Halleholm AB, ale společnost se za jeho vedení soustředila především na solidní spolehlivost stříbrných, olověných a měděných dolů. Reuben dával raději přednost daleko výnosnějšímu podnikání s nemovitostmi. Nerostné zdroje se nakonec vyčerpají, ale pozemky a lukrativní místa pro komerční podniky mají trvalou hodnotu.

Přihodil na oheň další poleno a vrátil se ke svému psacímu stolu. Bylo zapotřebí se soustředit. Čas jsou peníze, a je tedy nutné jednat rychle.

Chopil se svého drahého plnicího pera a zapsal další dvě priority: navštívit stříbrný důl v Dunlidenu na severu a pak také měděný důl v Granbergetu. Obrátil list papíru.

Bubnoval prsty po naleštěné desce psacího stolu. Oči mu padly na další seznam, který si začal dávat dohromady už v den, kdy se ukázalo, že jeho otec smrtelně onemocněl. Několik položek si zakroužkoval.

Dům pro matku

Pekárna

Gustavova závěť

Reuben se opřel do křesla a v zamyšlení se zahleděl do stropu.

S trochou štěstí by se mu mělo podařit dostat matku ze zámečku Halleholm, stačí jí najít vhodný dům a nastěhovat ji do něj. Julii také pošle k čertu. Bydlet v rohové věži domu rodičů je jedna věc, ale něco úplně jiného je bydlet v domě svého bratra.

Pak je tady Axelův šílený plán na hospic. Teď když zemřel otec, nebude problém to zarazit hned na začátku. Axel nemá se správou dětských hospiců žádné zkušenosti a – což je ještě horší – zisk mu nic neříká.

Reuben zakroužkoval jména sourozenců a pečlivě zavřel plnicí pero Edison. Pohrával si s ním mezi prsty. Byly na něm vyryty iniciály RE5. Dárek od Elen k pátému výročí svatby.

Zhasl lampu na psacím stole. Na zítřejším pohřbu bude poprvé veřejně vystupovat jako vůdce klanu Halleholmových. Zapískal na hnědého labradora, který pochrupoval ve svém košíku. Ellen šla spát, je tedy načase jít také, ať je na zítřek pořádně odpočatý.

Čtvrtá kapitola

Lovisa se s hrnkem čaje usadila na pohovku. Zabalila se do starého okrově žlutého plédu po babičce Amélii, bradu si opřela o okraj hrnku a vdechovala vanilkovou vůni. Svíčky jí nabízely společnost, ale ohlušující ticho navádělo k zamyšlení. Chyba není v tobě, ale ve mně. Už tě nemám rád. Nevím, co s tím, jak bychom to dali zase dohromady. Ani to už nechci dávat dohromady. Vím, že budeš šťastnější ve Švédsku. A nakonec: Mám někoho jiného. Šest let milování se zhroutilo s velkým třeskem a shořelo takovým plamenem, že nezbyl ani popel, který by stálo za to zamést pod celoplošný koberec.

Potřebovala hudbu, aby jí pomohla utopit záplavu opožděných reakcí, vět, které mohla a měla říct, jen kdyby jí zlost vystoupala do hrdla rychleji než knedlík, který tam zůstal usazený, dokud jí z očí pomalu nezmizela světla Londýna, jež sledovala ze sedadla 9E. S tváří otočenou k okénku proplakala celý přelet přes Severní moře. Pouze sklenička vody a balíček papírových kapesníků, který jí letuška sama od sebe nabídla, ji probraly natolik, že se jí podařilo nabrat dech a za laskavost poděkovat krátkým tack. Švédština prolomila ochromení. Jaká drzost od Charlese určovat jí, kde bude nejšťastnější. Tak dobře ji tedy neznal. Hodlala mu to dokázat a začít tím, že se dnes vyspí pod svou vlastní střechou. Když letadlo dosedalo na plochu stockholmského letiště, cítila se jako sud plný střelného prachu. Jenže muž, který držel v rukou zápalky, byl už bezmála dva tisíce kilometrů daleko.

Lovisa se zavrtěla. Nacvičeným pohybem palce spárovala svůj telefon s malým přenosným reproduktorem, který předtím vydolovala z kufru. Charles odmítal poslouchat klasickou hudbu a utahoval si z ní, ale o Charlese už nejde a Čajkovskij ji doprovázel celou cestu domů.

Místnost zaplnilo Pas de Deux. Louskáček. Cecíliin oblíbený balet. Lovisa se podívala na fotografii na postranním stolku. Doba byla laskavější ke stříbrnému rámu než k fotografii, kterou měl chránit. Ale byly tady: tři sestry, Johanna, Cecílie a Lovisa. Cecílie byla uprostřed a usmívala se. Žádná z nich neměla tušení, co je čeká.

Lovisa se otřásla. Ne, dnes večer ne. Poslala zprávu Rebecce, své nejlepší kamarádce. Od třetí třídy, kdy se Rebecca přistěhovala z Nového Skotska v Kanadě, byly nerozlučné přítelkyně a přísahaly si, že spolu budou držet v dobrém i ve zlém.

V pořádku doma. Snídaně platí? Moc se na tebe těším. Xx

Zatímco čekala na odpověď, Lovisa se zaposlouchala do Tance Cukrové víly. Telefon cinknul.

Jasně. Přinesu zásoby. Jsem ráda, že jsi doma. Xx

Otevřela Twitter a prohlédla si svoji hlavní stránku. Vzkazy twitterových přátel se prolínaly s perlami internetové moudrosti. Virtuální kavárna.

Na několik tweetů zareagovala a odměnou jí byla salva odpovědí.

Lovisa se hryzala do tváře a prsty jí zaváhaly nad klávesnicí telefonu. Její známí si stále ještě mysleli, že píše z Londýna. Předpokládali, že své dny tráví prací v pekařství v Notting Hillu a noci schoulená vedle Charlese. Některé z nich by určitě zranilo, že se o svém výletu nezmínila.

Napsala nový příspěvek.

„Na Velikonoce ve Švédsku. Dobrou všem.“

Svlékla se v podkrovní ložnici vymalované světle zelenou barvou. Pod bosýma nohama si přitom vychutnávala hrubé dřevo podlahy. Usmála se na stařičkého medvídka usazeného na židli v rohu místnosti a znovu zauvažovala o svém tweetu. Vrátila se na Velikonoce, nebo nadobro?

Tmavou noční oblohou projely záblesky jasného světla a přilákaly ji k oknu. Z věže halleholmského farního kostela probleskovalo do noci signální světlo. Ztuhla. Možná, že tam Ulrik Halleholm tráví svoji poslední pozemskou noc, než jeho tělo zítra spálí plameny… Zakázala si tu představu dále rozvíjet. Byl jenom o několik měsíců starší než táta. Axel se dnes večer jistě cítí hrozně. Smrt otce musí být opravdu strašná, dokonce i pro člena rodiny Halleholmů.

Axel. Jejich cesty se střetly pouze několikrát, ale vždy jí připadal jako introvert. Ovšem takový, který vám nabídne vlastní kabát, když je vám zima. Takový, na kterého se chtě nechtě musela dívat, a pak zjistila, že se on dívá na ni. Jenomže se s ním neviděla už léta. Rebecca říkala, že se nestýká skoro s nikým. Je bohatý a až přehnaně připomíná stereotyp skandinávského krasavce, takže se mezitím nejspíš stihl změnit v prvotřídního pitomce. Určitě je arogantní a přesvědčený, že pro něj neplatí žluté čáry označující zákaz zastavení ani pořadová čísla ve frontě. Zcela jistě si myslí, že si zaslouží extra pozornost a lepší zacházení, protože jeho rodina toho přece pro městečko tolik udělala; vždyť nakonec je po nich i pojmenované. Nebo to bylo naopak? Záleží na tom, koho se zeptáte.

Lovisa si zalezla do staré postele svých prarodičů. Z hladkého lněného povlečení, dotuha vymandlovaného na starém stroji na Halleholmu Jih, zavanula oblíbená aviváž její maminky s vůní jablek. V téhle posteli se cítila méně osamocená než ve velké luxusní manželské posteli v Londýně, v níž strávila poslední tři bezesné noci. Charles v ní určitě dnes večer spí. S tou druhou.

Zatajila dech a zatáhla svaly bránice, aby potlačila bolestný vzlyk, který se dral ven. To proto, že povolila své mysli vstoupit do zakázané zóny. Musí se naučit veškeré myšlenky na Charlese zablokovat. Čím dříve, tím lépe.

Lovisa se natáhla pro fotografii Amélie a Johana na nočním stolku. Dědeček Johan se na svoji ženu usmíval, ale Amélie hleděla přímo do místnosti. Lovisa se jí podívala do očí. Na prsou jako by měla závaží. „Babičko, stýská se mi po tobě. Ať se stane cokoli, chci, abys na mě byla hrdá. Buď jak buď.“

Byla tam ještě jedna fotografie, menší a zrnitější, v zašlém rámečku. Hleděla z ní prababička Elin, na hlavě jednoduchý zvonový klobouček. „Když sis na tomhle trhlém světě dokázala najít cestu ty, dokážu to i já.“

Pátá kapitola

Dunliden, říjen 1922
Elin Perssonová se choulila na kraji bílé železné postele v nové porodnici v Dunlidenu, v nejmodernější nemocnici v severním Švédsku. Prsty škubala za prostěradlo, hladké a naškrobené jako papír, který se vyráběl v místních továrnách. Tváře jí hořely potupou.

„Většina děvčat ve vaší situaci,“ vrchní sestra zašla tak daleko, že si odfrkla, „by si vystačila doma. Nenechávala by se tady obskakovat v soukromém pokoji.“

Elin by si také daleko raději vystačila doma. Snažila se uprosit matku, ať s ní zůstane a drží ji za ruku, ale je známo, že první děti si mohou dát s příchodem na svět načas, a Agnes Perssonová, žena, která žila svojí domácností, odmítla plýtvat časem.

„Vrátím se, až se to narodí,“ vysvětlila. „A doufej, že to bude kluk. Mužský maj radši kluky. Ale s nějakou velkou pomocí počítat stejně nemůžeš. Vím, že něco slíbil, ale sliby chyby. Když si pomyslím, jaký naděje jsme do tebe s tátou vkládali.“

Elin se začervenala. Její matka tvrdě odmítala doufat v to nejlepší a ji to jako vždy zranilo. Tělem jí projel další prudký stah. Chytla se chladného kovu rámu postele a vezla se na vlně bolesti, dokud ta neustoupila a ona se mohla znovu nadechnout.

Agnes svoji dceru zlehka políbila na tvář, což byla věc, která se nestávala příliš často. „Držím ti palce, Elinko. Tady se o tebe postarají. Je to tady nóbl.“

A postarali se. O deset hodin později se jí narodila dcerka, která měla všech deset dokonalých prstíčků na rukou, deset na nohou, kštici blonďatých vlásků, sametové řasy a silné plíce, které se rozzlobeně rozeřvaly.

Elin něžně líbala jemnou teploučkou hlavičku a s rozkoší vdechovala odpradávna všemocnou vůni novorozeněte. Její dcerka našpulila růžové rtíky a usnula.

Bylo dávno po návštěvních hodinách, ale jí stačilo, že má v náručí své dítě, a starosti prozatím odložila, ještě alespoň na jednu noc. Dítě, které se narodilo v pátek třináctého, bude mít určitě zvláštní osud.

Ani si nevšimla, jak běží čas. Od dveří se ozvalo lehké zaklepání a za nimi se objevila známá hlava.

„Mohu dál?“

Oddechla si lehkou úlevou, jako by se v tu chvíli odtáhla od hrany útesu, který se drolí pod nohama. Prstem na rtech naznačila návštěvníkovi, že má mluvit potichu.

Do místnosti vstoupil Gustav Halleholm. Vysoký a elegantní, se špinavě blonďatými vlasy a zajímavýma ořechově hnědýma očima. Odložil si klobouk, na postel položil velký dárkově zabalený balík a Elin podal kytici bílých růží.

„Gustave, ty jsou krásné.“ Dotkla se sametového okvětního lístku. „Ještě nikdy jsem květiny nedostala.“

„Omlouvám se, jsou jenom z našeho skleníku. Všude jinde měli zavřeno. A kohopak to tady máme?“ Naklonil se nad kolébkou, aby se na dítě lépe podíval.

„Dcera.“

„Ano, slyšel jsem. Je nádherná. Mohu si ji pochovat?“

Gustav dcerku choval na hrudi a zkoumal její rysy. „Myslím, že má bradu po mně. Už víš, jak se bude jmenovat?“

„Amélie.“

„Moc hezké. Myslíš, že bys ji mohla pojmenovat Amélie Kristina, po mé matce?“

„Ano, a Lovisa po mojí mamince. Jmenuje se Agnes Lovisa, ale Agnes se mi moc nelíbí.“

Gustav dceru políbil na hlavičku. „Vítám tě, Amélie Kristino Loviso.“ Holčička otevřela oči a zkoumavě se zahleděla na svého otce s vážností, která neodpovídala jejímu věku. Zívla si dokonalým kulatým zívnutím, zamrkala řasami a znovu usnula.

Gustav se doširoka usmál. Políbil dcerku na kulatý nosík. „Vždy se o všechno postarám. Slibuji.“ Obrátil se k Elin. „Rozbal ten dárek. Chtěl bych jí ho dát hned.“

Otevřela víko krabice a vyjmula mohérového medvídka s hnědýma skleněnýma očima a vyšitým nosem. Zasmála se. „Už teď ji rozmazluješ. Nikdy jsem si nemyslela, že hračka může bručet.“

„Koupil jsem ho minulý měsíc ve Stockholmu. Jednou vezmu Amélii do oddělení hraček v Nordiska Kompaniet a nechám ji, ať si tam sama vybere.“ Vytáhl z kapsy balíček. „Tohle je pro tebe.“

Elin měla okousané nehty a krabička se jí špatně otvírala. Uvnitř se na podkladu z černého hedvábí třpytila perla na zlatém řetízku. Srdce jí poskočilo, pak ale pokleslo. „To je to nejkrásnější, co jsem kdy viděla,“ zašeptala. „Ale kdy si to vezmu? Co na to řeknou lidi? Co na to řekne ona?“

„Moje žena je moje starost. O dítěti ví asi tak, jak si je schopna uvědomovat vše ostatní. Nejsem na tu situaci hrdý, ale na svoji dceru hrdý jsem,“ řekl a políbil konečky prstíčků své dcerky. „A její matce jsem zavázán úctou. Pro mne je to způsob, jak se omluvit.“

Zavázán úctou. Jak se omluvit. Obsah jeho slov byl opravdu závažný a otřásl jejím klidem. Ze všech sil se snažila, aby se jí netřásl hlas. „Nic jiného pro tebe neznamenám? Nejsem pro tebe nic víc než Améliina matka?“

„Musíš pochopit, že rozvod nepřichází v úvahu. Psychická choroba je velmi kruté onemocnění a moje žena na něm nenese žádnou vinu. Vždy budeš matkou mého dítěte, ale náš vztah musíme ukončit.“

Elin spolkla slzy krutého rozčarování. Její matka měla pravdu. Nebyla nic jiného než služka, která upadla do té nejstarší pasti na světě: otěhotněla s pánem domu. Nezáleželo na tom, že jeho žena s ním odmítala fyzický kontakt. Nezáleželo na slovech lásky, která jí šeptal. Ani jednou se nezmínil o společné budoucnosti nebo o tom, že by byl ochoten svou ženu opustit. Jejich milostný vztah nebyl nic jiného než šňůra ukradených příležitostí, několik nocí vášně, které vyústily v nemanželské dítě. Nic míň, nic víc.

Elin několikrát zamrkala. Zavřela krabičku se šperkem a položila ji na noční stolek. Natáhla ruce, aby si vzala dítě. „Měl byste raději odejít. Ani jsem nečekala, že přijdete.“

Gustav vrátil dceru její matce. „Musel jsem se opravdu snažit, aby mě sem vrchní sestra pustila. Vypadá to, že výhody jména Halleholm nestačí úplně na všechno. Nepotřebuješ něco? Nařídil jsem, aby se o tebe vzorně starali.“

„Starají se vzorně. Jsem vám, pane, velmi zavázána.“

„Elin, prosím tě.“

„Ne, pane. Jsem jenom služka, která je náhodou i matkou vašeho dítěte. Sám jste to tak řekl. Takže tykání není na místě, ne?“

Kousla se do tváře, aby nepropukla v pláč, aby sama sobě zabránila v tom, že mu svou pýchu položí k nohám, vydá se mu na milost a nemilost a bude žebrat o víc, než on je schopen dát. Aby si zabránila v tom, že bude svoji dceru používat jako pěšáka ve hře, kterou nemá šanci vyhrát. Panstvo mělo vlastní, poněkud volnější pravidla.

Gustav jí nadzvedl bradu a palcem jí přejel přes tvář. Jeho dotek, který tak dobře znala, vypálil do jejího statečného odhodlání velké díry. Žila jeho láskou. Rozkvétala v jeho blízkosti. Teď byla uvězněna do trvalého vztahu, který zároveň vztahem být nesměl, s mužem, s nímž bude nucena se stýkat, ale nemůže ho obejmout. Nesmí se ho již nikdy dotknout tak, jak se jí nyní dotýká on. Naposledy. Dnes večer musí všechny city, které ke Gustavu Halleholmovi chová, obestavit neproniknutelnou zdí.

Udělalo se jí špatně od žaludku. Zaťala čelisti.

Vířivým zmatkem její mysli pronikl jeho hlas. „O tebe i o dítě bude dobře postaráno. Jak říkám, jméno Halleholm má své výhody. Je mi moc líto, že to jinak nejde, ale o svou dceru se postarám a vždycky jí budu oporou.“ Gustav si nasadil klobouk. „Nechám ti poslat domů nějaké věci pro dítě. Prozatím na shledanou.“

Elin opatrně položila dcerku na postel a začala zvracet.

Šestá kapitola

Perssonovi bydleli v prvním z pěti řadových domků z tradičního červeného dřeva, postavených pro hornické předáky. Lemovaly ulici Silvergatan, jež vedla k dolu na stříbro Dunliden – jednomu z několika dolů vlastněných společností Halleholm AB. Na dělnický domek byl ten jejich pohodlný a prostorný a štěnic v něm bylo skutečně pomálu.

V čísle tři byli opravdu pyšní na svou domácnost i životní úroveň. Agnes Perssonová se o svého muže Davida a šest dětí starala naprosto vzorně. Své dny trávila nekonečným štupováním ponožek, žehlením šatů a praním límečků Davidových pracovních košil. Dokud nebyly opravdu na vyhození, límečky obracela rubem na líc, aby déle vydržely. V domku se žilo podle Agnesina hesla: Máme stejný nárok chodit slušně oblečení jako panstvo.

Mezi manželkami a dcerami v ulici Silvergatan panovala tvrdá, i když skrytá konkurence. Očekávalo se, že si člověk bude vědom svého postavení, nebude se tvářit nafoukaně a bude štědrý k ostatním. Ale jak bývá pro maloměšťáky typické, většina žen se plně věnovala tomu, aby zdokonalila umění skryté soutěže se sousedy, a to i navzdory tomu, že finanční zdroje všech domácností byly dosti omezené.

Náhlý příjezd velké dodávky do čísla tři na Silvergatanu během jinak normálního říjnového dopoledne nutně vzbudil pozornost.

Elin si přehodila přes ramena svůj pléd a vyběhla se podívat, co se z dodávky vykládá.

Překvapením otevřela ústa, když řidič k jejich vrátkům tlačil nádherný modro-stříbrný dětský kočárek. Kola snadno projížděla prvním letošním sněhem. Gustav dodržel svůj slib.

Hlasité zaklepání na dveře oznámilo příchod Edith Gustafssonové z čísla pět. Edith již delší dobu svrběla na jazyku otázka, který mladík je vlastně otcem Elinina dítěte, ale nikdy nenašla odvahu ji položit přímo. Její vychytralé oči zaregistrovaly každou podrobnost. „Tenhle kočár musel stát pěkný balík peněz.“

„Miminka nejsou laciná záležitost. V tom máte pravdu.“ Elin se vyhnula logickému závěru. „Ale první dítě máte jenom jednou.“ Zavolala své díky na řidiče, který ke dveřím nesl další dva balíčky, a pak se znovu obrátila k sousedce.

Edith zkřížila ruce přes prsa a vypadala provokativně. „Jsem si jistá, že až se narodí první dítě naší Karin, jeho táta přiveze kočárek osobně. Nebude ho muset posílat po někom jiném.“ Nesouhlasně mlaskla. Na bradě se jí spravedlivým hněvem třásly dlouhé vousky. „Doufám, že se ti podaří najít nové místo, když tě propustili z panství Dunliden. Ne že bych nebyla vděčná za ten příjem navíc, když teď naše Karin dostala místo po tobě.“

„O propuštění se nikdo nikdy nezmínil.“ Elin se vyhnula přímému pohledu do očí. Všichni potichu počítali s tím, že na panství Dunliden už nikdy pracovat nebude. „Jenom se mi narodilo dítě. Ale nemám čas tady celý den postávat. Musím nakrmit dceru a vybalit zásilku.“ Zavřela za sebou dveře.

Edith vypálila na zavřené dveře poslední salvu. „Doufám, že tu práci zpátky už chtít nebudeš. Jinak k tomu řeknu svoje.“

Elin se zhroutila na druhé straně dveří. Bojovala se slzami únavy a marnosti. Všechnu radost z krásných krabic jako by někdo vysál a naplival jí do obličeje. A jak se obávala, nebylo to zřejmě naposledy.

Gustav Halleholm prošel ulicí Silvergatan a vrátky Perssonových. Jeho dceři bylo deset dní a on měl bezpochyby právo ji spatřit. A zkontrolovat, v jakých podmínkách žije.

Dveře otevřela Agnes Perssonová. „Pane.“

„Paní Perssonová, velmi se omlouvám, že vyrušuji.“ Gustav vložil Agnes do rukou dvě sklenice s morušovým džemem z panství Dunliden. „Ale doufal jsem, že budu moci vidět Elin a svoji dceru.“

Protlačil se kolem dětského kočárku, který v úzké předsíni zabíral téměř všechen prostor. S úlevou si přitom všiml bělostně čistých přikrývek.

Rozhlédl se po skromném obývacím pokoji a byl opravdu spokojen. Jednoduchý nábytek z dubového dřeva byl sice starší, ale zato pečlivě naleštěný. I naškrobený bílý ubrus, vyšívaný malinkými motivy fialových aster, byl čistý, vyžehlený a dokonale ladil s modrým a fialovým koberečkem u krbu. Byla to velmi přívětivá místnost. Méně přívětivě ho ale přivítala Elin.

Dva mladší sourozenci civěli na návštěvníka s neskrývanou zvědavostí. „Jděte si hrát,“ nařídila jim. Zmizeli. Obrátila se na Gustava. „Vás jsem tady nečekala.“

Udělal krok vpřed. „Rád tě vidím.“

Elin couvla. „Moc děkuju za ty krásné věci. Amélii opravdu sluší. Poslala jsem vám poděkování.“

„To jsem dostal a rádo se stalo. Být otcem Amélie je milá povinnost.“

„Jak říkáte. Zaslouží si dobrého otce, je to milé dítě.“ Elin ukázala na dřevěnou kolébku.

Gustav se nad ní sklonil. Hřbetem prstu pohladil Améliina zčervenalá líčka. „Všechny děti si zaslouží dobrého otce. Když jsem slyšel ostatní chlapce mluvit o svých otcích, uvědomil jsem si, jak slušný člověk je ten můj. Vždycky říká: ‚Děti potřebují lásku, pozornost a kázeň, podobně jako psi‘.“

„Psi, pane?“

Gustavovo filozofování nad převzatou teorií přerušila Agnes, která přinášela tác s kávou a talířkem domácího cukroví. Položila ho na stůl.

„Omlouvám se, pane, ale mám jen jeden druh cukroví. Nevěděla sem, že přídete.“

Gustav si v duchu nadával za svoji bezohlednost. To, že byla nucena hostu jeho společenského postavení nabídnout pouze jeden druh pečiva, muselo být pro hrdou Agnes Perssonovou skutečně nepředstavitelné. Aby svoji vinu poněkud odčinil, pustil se s chutí do nabídnutého cukroví. „Vynikající. Když je to tak dobré, jeden druh bohatě stačí.“ Vzal si ještě jeden kousek a odložil ho na svůj talířek. „Doufám, že u vás budu pravidelnějším návštěvníkem.“

Elin se na něj dívala s novou hrdostí. V srdci jí rašilo nepatrné semínko naděje. Pokud je chce navštěvovat pravidelněji, musí to znamenat, že chce být Amélii dobrým otcem nadlouho. Kdyby se jednalo o kteréhokoli jiného mladého muže v Dunlidenu, její otec by si to s ním už dávno vyřídil. Ale tohle byl Gustav Halleholm, vlastník a generální ředitel stříbrného dolu v Dunlidenu, největšího dolu v okrese Västerbotten. A co bylo ještě důležitější, byl to zaměstnavatel jejího otce.

Sedmá kapitola

Gustavův černý bentley se před číslem tři v ulici Silvergatan objevoval téměř každý týden a Agnes měla vždy připravenou kávu a Gustavovo oblíbené cukroví. Elin si všimla, že matka má nyní plechovku s cukrovím uloženou na vrchní polici, vždy plnou. A Gustav, ten zase pokaždé přinesl darem čerstvou zeleninu, ryby nebo maso z panství Dunliden. Obzvláště vítaným příspěvkem byla zvěřina a losí maso.

Avšak jejich nesmělou radost nesdíleli všichni.

Sousedka Edith Gustafssonová byla čím dál zatrpklejší, protože Elin byla za své hříchy tak nespravedlivě odměněna. O svůj názor se tato dobrá křesťanka ráda podělila pokaždé, kdykoli se jí k tomu naskytla příležitost.

Elin se cítila bezmocná, když se od ní její přátelé začali jeden za druhým odvracet. Nikdo Gustavův podíl na Améliině početí nezpochybňoval. Naopak. Postaral se přece o své nemanželské dítě a tím si získal postavení světce. Taková škoda, že s paní Halleholmovou nemají vlastní děti.

Jedno únorové ráno dostala Elin dopis. Pospíšila si s ním do společné prádelny, kde její matka, jako každý týden, prala velké prádlo. „Zítra odpoledne mám přijít na panství Dunliden a vzít s sebou Amélii.“

Agnes nechala napřed projet prostěradlo mandlem a pak si usušila ruce. Přečetla si dopis. „Tak tady nestůj jak trdlo a běž připravit kočárek, aby byl bez poskvrnky, a taky jí vyžehli ty šatečky s růžovýma poupátkama.“

„Co myslíš, že bude chtít? Gustav chodí za Amélií sem, protože v domě je ona.“

Agnes se zamračila a zamyslela se. Pokývala směrem k Elin rozpraskaným prstem. „Myslím, že Henning Halleholm chce vidět svoji vnučku. Táta říká, že mu mám na zítřek přichystat nejlepší košili, protože má Henning přijet na návštěvu dolu.“

Elina si zakryla rukou obličej. „Henning má přijet sem? Proč?“

Henning Halleholm, patriarcha Halleholmovy rodiny a ctěný předseda správní rady Halleholmu AB, nezajížděl do Västerbottenu často.

„Táta nemá tušení. Říká, že důl jede, jak má. Po válce je všude hlad po kovech a oni ani nedokážou uspokojit všecku poptávku.“ Agnes nasunula do mandlu ubrus. „Připadá mi normální, že chce vidět vnučku, když už tu bude.“

„Co když se mu nebude líbit, že Gustav chodí k nám?“ Elin selhal obavou hlas. „Co když nám bude chtít Amélii vzít? Co když…“

„Co takhle se sebrat, jít vyžehlit ty šatičky a přestat si vymejšlet?“

Matka svým rázným tónem diskuzi ukončila.

Elin se převalovala na lůžku dlouho poté, co ostatní odešli spát. Potřebovala si odpočinout, ale mozek jí nepřestával pracovat. Henning Halleholm neměl jiná vnoučata a Gustavova žena mu žádná nemohla dát. Byl Gustav schopen vzít matce její dítě? Mohl by argumentovat tím, že pro Amélii bude lepší, když bude vyrůstat jako Halleholmová. Její život by byl v každém ohledu bohatší. Ale jakou matkou by jí byla Camilla Halleholmová? Všichni věděli, že Gustavova žena se léčila v psychiatrickém sanatoriu. Ale přesto… nikdo nevěřil tomu, že Amélie bude moci v Dunlidenu zůstat, s tím jedem, který roznáší Edith Gustafssonová. Dokonce i Elinini rodiče si mysleli, že by jejich dceři bylo lépe ve Stockholmu, kde o otci Amélie nebude nikdo vědět.

Elin zvedla svou dcerku a přivinula ji k sobě. Vyčerpaná napětím, které jí svíralo každý sval v těle, usnula s dcerkou u prsu.

Elin neochotně, avšak odhodlaně tlačila kočárek do kopce k panství Dunliden. Měla na sobě své nejlepší nedělní šaty a ve flaušovém kabátu jí na dlouhé procházce za mrazivého počasí byla docela zima. Do kostí se jí čím dál hlouběji zahryzával rostoucí strach a každý krok byl pro ni o něco těžší než předešlý.

Okna domu zářila do odpoledního šera. Už tam bude. Díkybohu. Zuby jí cvakaly tak, že přehlušovaly sníh křupající pod nohama. Na příjezdové cestě a nádvoří před vchodem byl sníh odhrabaný, ale Elin věděla, co se sluší. Kočár s dítětem tlačila kolem domu dál, až ke dveřím pro služebnictvo. Ani se neobtěžovala zatáhnout za zvonek, otevřela si, dceru vzala do náruče a vstoupila.

Bývalé pracoviště ji přivítalo teplem a vůní chleba a bylinek. Její kroky se rozléhaly na černobílých dlaždicích chodby vedoucí ke kuchyni.

Z pomocné kuchyně vyběhla Karin Gustafssonová. „Co tu děláš tak vyparáděná?“

Elin před Edithinou dcerou nechtěla přiznat, že nemá nejmenší tušení, a proto odsekla: „Do toho ti nic není.“

Kuchařka si utřela ruce do zástěry. „Pospěš si, Karin. Přines naší Elin hrnek horkýho čaje. Celá se chudinka třese.“

Elin zamumlala díky a přijala nabízenou židli u krbu. Natáhla k plameni promrzlé nohy.

Kuchařka natáhla ruce, aby si pochovala Amélii. „To je ale zlatíčko. A pěkně se o ni staráš. Je moc krásná.“

Elin byla pohnutá laskavostí nečekané spojenkyně a dcerku jí podala. „Maminka říká, že máme stejné právo chodit slušně oblečení, jako má panstvo.“

Karin to žárlivostí nevydržela. „Nemusíš se tak nafukovat jenom proto, že sis kvůli Halleholmovi stáhla spodky.“

„Slečno Gustafssonová!“ zahřměl ode dveří Gustavův hlas.

Elin vyskočila ze židle.

„Za dnešek dostanete zaplaceno, ale okamžitě opustíte tento dům.“

Karin začala ošklivě vzlykat. „Ale pane…“

„Okamžitě.“

Zatímco Karin věšela na věšák svoji zástěru, nikdo se nepohnul ani nepromluvil. Utekla z kuchyně a její vzlyky pomalu doznívaly za dveřmi pro služebnictvo.

Elin bušilo srdce tak hlasitě, až se bála, že to Gustav uslyší. Nikdy ho neviděla rozzlobeného. Bože chraň, aby se stejné vzteklé pohrdání obrátilo proti ní.

Uslyšeli blížící se kroky. Že by se vrátila Karin, aby se pokusila hájit? To jistě ne. Elin ještě pořád stála se zatajeným dechem, když se do kuchyně kolem Gustava prodrala jeho žena. Pohled Camilly Halleholmové byl stejně nezkrotný jako tmavé prameny vlasů, které se jí draly z účesu. Byla tak zadýchaná, že se musela opřít o stůl. „Kde je?“

Elin couvla.

Gustav se obrátil ke své ženě. „Miláčku…“

„Tady!“ Camilla vytrhla Amélii kuchařce z náručí. „Zlatíčko moje. Děťátko moje.“

Elin stála s rukou na ústech. Hrdlo ji pálilo strachem.

Améliin obličejík se zakabonil. Rozplakala se.

Elin se vrátil hlas. „Ne!“

„Ticho,“ vyštěkl Gustav.

Camilla pohlédla na Elin s mírnou zvědavostí. Stiskla poplakávající dítě ještě silněji a couvla směrem ke Gustavovi.

„Mohu si ji pochovat?“ zeptal se.

Camilla zaváhala, pak souhlasně přitakala. „Ale jen chviličku. Pak ji odnesu nahoru a nakrmím.“ Gustav si položil plačící dcerku na rameno, jak ho to naučila Elin, a jemně ji poplácal po zádech. „Neplač, moje milá, všechno bude v pořádku. Uvidíš.“

Elin v sobě zadusila výkřik.

Gustav ji umlčel pohledem. „Otec tě čeká ve velkém pokoji.“

Horké slzy jí zakryly poslední pohled na dítě. V šoku, podivně zmatená pomalu klopýtala chodbou k zadnímu schodišti. Lapala po dechu, chytala se zábradlí, nohy se pod ní podlamovaly. Přemýšlej, Elin, přemýšlej. Odpornou mlhou v hlavě k ní slabě pronikal Gustavův hlas, stále ještě tišící Amélii.

Probrala se a naslouchala. Blížili se sem. Teď měla šanci jim dcerku vyrvat. Uteče do Stockholmu a zmizí v davu. Zpoza rohu vyšel otec s dcerou.

Elin natáhla ruce a Gustav jí Amélii podal. „Pojď. Musíme ji odnést k otci. Už tak čeká dost dlouho.“

Oběma rukama objímala dcerku. Ohlédla se na zadní dveře.

Gustav sledoval její pohled. „Nedělej hlouposti.“ Vzal ji za loket a vedl ji nahoru.

Velký pokoj působil překvapivě útulně. Těžké závěsy chránily proti odpolednímu chladu a nástěnné osvětlení i stolní lampy poskytovaly dost příjemného světla, které lákalo ať už ke čtení v křesle, nebo k psaní na naleštěném psacím stole v rohu místnosti, kde byla i knihovna.

Uprostřed pokoje stály dvě pohovky ze zeleného sametu s vysokými opěradly, umístěné proti sobě po obou stranách hořícího ohně tak, aby se dalo snadno konverzovat.

Henning Halleholm stál otočen zády ke krbu. V tváři se velmi podobal portrétu svého pradědečka, zavěšenému nad žulovým krbem.

„Elin je zde, tatínku,“ oznámil Gustav.

Elin udělala pukrle. „Pane.“

„Pojďte dál, slečno Perssonová,“ nařídil Henning nikoli nelaskavě. „Gustave, prosím tě, nech nás chvíli o samotě, ať se seznámíme. Pak si dáme společně kávu.“

Pohledem zkoumavě přejel Elininy doma šité šaty a obnošené boty, až jí tváře zaplály ponížením. Ruměnec jenom posílil její předsevzetí, že své dítě už nikdy nikomu v tomto domě nesvěří do rukou. Objala Amélii ještě pevněji. Perssonovi se nemohli Halleholmovým vyrovnat, ale ona byla připravena bojovat. Jen se modlila, aby si její otec udržel zaměstnání i poté, co se sama střetne s Henningem.

Henning natáhl ke spícímu dítěti ruku. „Kolik je teď Amélii?“

O krok couvla. „Zítra jí budou čtyři měsíce, pane.“

„Neboj se, já ji neupustím.“

„Jaké s ní máte úmysly, pane?“

„Slečno Perssonová, podle mého syna je Amélie mou vnučkou, a když se tak na ni dívám, není o tom pochyb. Posaďte se. Máme spolu o čem mluvit.“

Zvedla bradu a zůstala stát. „Mám ji ráda, pane. Dobře se o ni starám. Nikdy se jí nevzdám.“

„Vzdát se jí? Proč byste se jí měla vzdávat?“

Pohlédla mu zpříma do očí. „Paní Halleholmová mi ji chtěla vzít. Zrovna teď, v kuchyni.“

Henning se zamračil. „Nikdo vám vaše dítě vzít nechce.“

Elin neodpověděla.

Věnoval jí pohled, který předem odmítal jakékoli námitky. „Dávám vám své slovo. Mohu?“ Vzal dítě do náručí. „Je překrásná. Tak rád bych měl dceru. No tak se posaďte.“

Elin si sedla, ale zůstala ve střehu na okraji pohovky. „Myslela jsem si, že proto jste chtěl, abych přišla.“

„Ne, slečno Perssonová. Mohu vám říkat křestním jménem?“ Jeho hlas zněl najednou jemněji.

Kývla.

Henning pokračoval. „Požádal jsem vás, abyste sem přišla, ze dvou důvodů. Zaprvé, chtěl jsem se seznámit se svojí vnučkou. Pokud v kuchyni došlo k nějakému nepříjemnému výstupu, pak vám dlužím omluvu. Druhým důvodem je, že si s vámi chci promluvit. Řekněte mi, jaké jsou vaše plány? Jak budete schopna Amélii uživit? Anebo předpokládáte, že se o to postará Gustav?“

To Elin zasáhlo. Zvedla bradu ještě výše. „Po jejím otci jsem nikdy nechtěla ani pětník. Chová se ke mně velice laskavě, ale je to na něm. Jsem vděčná, samozřejmě, velmi vděčná, ale spoléhat na to nemohu, že ano?“

„Pokračujte.“

„No, ona není Halleholmová, že? Je Perssonová. Problém je v tom…“ Příjemná atmosféra pohodlně zařízené místnosti jí dodala odvahu Henningovi říct pravdu. „Ona vlastně není nikdo. Není panstvo a nepatří sem, ale nepatří ani na Silvergatan. Ostatní ženy ze Silvergatanu ji nikdy nepřijmou. Ani mě. V jejich očích jsem hříšnice.“

Gestem ji vybídl, aby mluvila dále.

„Nechtějí se mnou mít nic společného. Maminka říká, že žárlí. Říká mi, že si toho nemám všímat. Ale to nejde, když mám brát ohled i na maminku a tatínka a své malé sourozence, že? Takže se chystám odejít a najít si práci někde, kde mě nikdo nezná. Nejspíš ve Stockholmu. Já vím, že Gus… její otec ji tak často neuvidí, ale já musím udělat to, co je nejlepší pro nás dvě. Je naprosto nemožné zůstat tady.“

Našeho? Srdce se jí rozbušilo jiskrou naděje.