Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

René Manzor

Na hraně

Z francouzského originálu À Vif,

vydaného nakladatelstvím Calmann-Lévy v Paříži

v roce 2021, přeložil Tomáš Havel.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2022

jako svou 8506. publikaci.

Redakce Kristýna Černá

Korektura Eliška Belinová

Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Sazba Netopejr®

Obálka Martin Paytok

Tisk CPI Moravia Books. s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2022

GRADA Publishing, a. s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz, www.metafora.cz

À Vif by René Manzor © Calmann-Lévy, 2021

Published by Calmann-Lévy, Paris

Translation © Tomáš Havel, 2022

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022

Cover Design © Martin Paytok, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-646-0 (ePub)

ISBN 978-80-7625-645-3 (pdf)

ISBN 978-80-7625-227-1 (print)

Blud je teorií jednotlivce.

Teorie je bludem společenství.

François Roustang

Prolog

Gévaugnac, Okcitánie

DEN 1 – pondělí

Měsíc v úplňku si nesměle hrál ve vrcholcích stromů pohupujících se ve větru. Střešní tašky ze štípaného kamene se jantarově třpytily, jako by ještě vyzařovaly přes den nashromážděné horko. Vítr hnal do kopečka poztrácené noviny, pustou Hlavní třídou se rozléhalo šustění starých nových zpráv.

Na opačném konci vesnice stál ve tmě ponořený dům Guinetových. Pootevřeným oknem Maylisina pokoje vlétl dovnitř vítr. Rozhýbal plyšáky z dětství, rozvlnil plakáty s jejími současnými idoly a na chviličku se zastavil nad ustlanou postelí.

Vrzly dveře.

Arthur Guinet, devět let, otevřel oči. Posadil se na posteli a snažil se zjistit, co ho vzbudilo. Zaslechl hluk přicházející zvenčí. Vstal a přilepil čelo k oknu.

Viděl svou sestru Maylis, třináct let, jak za sebou zavřela branku a na své růžové elektrické koloběžce vyrazila vzhůru ulicí. Arthur se podíval na hodinky… 4.45.

Rychle si oblékl džíny a mikinu, obul si kecky, aniž by se zdržoval zavazováním tkaniček. Co nejtišeji prošel chodbou kolem ložnice rodičů a seběhl po schodech.

Za pár vteřin byl venku.

Maylis koloběžku zastavila o tři kilometry dál, na zalesněném svahu tyčícím se nad Gévaugnakem. Opřela se zády o dveře kapličky, která bdí nad obcí, a krátila si čekání hraním na mobilu. Ve sluchátkách měla puštěný ohlušující hip-hop. Z pohledu na vesnici vystupující z mlhy se tajil dech, ale Maylis se dolů raději nedívala. Odjakživa trpí závratěmi, mladší bráška si z ní kvůli tomu dělává legraci.

Mrkla na pestrobarevné dětské hodinky. Bylo 5.10. Kde se fláká? Že by se na ni vykašlal?

Chtěla mu poslat esemesku, ale rozmyslela si to.

Neprojevovat slabost. Slavné hvězdy nejsou slabé.

Ještě chvilku počká. Až přijde, zapomene díky němu na svůj pitomý život.

Znenadání kdosi zastínil měsíc.

Ze tmy se vynořily ruce v rukavicích a přitiskly Maylis k ústům kapesník napuštěný chloroformem takovou silou, že se jí rovnátka zařízla do rtu. Škubala sebou, snažila se vymanit, ale útočník jí do úst vrazil roubík.

Vzpírala se ze všech sil, zoufale kopala do neviditelného nepřítele. Chtěla se otočit, aby mu viděla do tváře, ale po těkavé látce, kterou vdechovala, byla čím dál malátnější. Zahlédla jen obrys postavy v černé bundě s kapucí.

Za chvilku se jí podlomily nohy a kaplička zmizela ze zorného pole.

Silné a nelítostné paže ji srazily k zemi. Dívka cítila, že ji někdo táhne za límec po chladné kamenité lesní půdě. Stromy se míhaly kolem jako svědci, kteří nechtějí pomoct. Zoufale se snažila zbrzdit pohyb nohama, chytit se větví, jež zasahovaly do cesty, ale jenom si rozdrásávala ruce.

Pak ji útočník zvedl, otočil a prudce s ní mrštil na kupu větví tvořících hranici. Sotva se Maylis stačila nadzvednout, únosce ji praštil polenem do hlavy.

Spadla na záda, byla otřesená, ale pořád při vědomí. Končetiny ji už neposlouchaly. Jen oči ještě bojovaly, snažily se nepodlehnout. Obrazy a zvuky vnímala pokřiveně. Oslepovala ji krev stékající z čela a přes obočí.

Ještě zahlédla, jak ji obcházejí těžké vojenské boty útočníka.

Potom už nic.

Manipuloval s nějakými předměty, které vydávaly kovové zvuky. Jak zjistit, co se za ní připravuje? Nejhorším nepřítelem bezmocného člověka je představivost.

Strach ji pomaličku umrtvoval, skoro ani necítila, jak se jí do zápěstí zahryzla pouta. Někdo jí roztáhl ruce a připoutal je ke kovovému postelovému roštu, na němž byly naskládané větve.

Boty byly zpátky a s nimi i útočník bez tváře. V rukou v rukavicích se do tmy zatřpytila další dvoje pouta. Neztrácel ani vteřinu, přidřepl k dívčiným nohám. Kotníky stihl stejný osud jako zápěstí.

S končetinami roztaženými do tvaru písmene X už Maylis nedokázala zvednout hlavu. Zoufalýma očima pohlédla na obrys osoby, která ji pozorovala.

Měsíc svými mystickými paprsky propichoval koruny dubů zahalené v mlze, které výjevu dodávaly atmosféru obětního obřadu. Ruce v rukavicích odzátkovaly kanystr s benzinem a polévaly jím útlé tělo. Maylis pochopila, co ji čeká, a zatímco jí oblečením prosakovala hořlavina, přes roubík úpěnlivě prosila svého kata.

Když Arthur dohnal sestru, naskytla se mu právě tahle hrůzná podívaná. Dětským tělem projela vlna šoku. Strach v něm způsobil zkrat. Jako jed pronikl do hlubin jeho bytosti a zablokoval všechna nervová zakončení.

Malý chlapec byl ochromený, neschopný pokusit se o cokoli, čím by svou nejdražší bytost zachránil. Pud sebezáchovy ho však neopustil. Zmobilizoval v něm poslední síly a donutil ho skrýt se za strom, aby nebyl vidět.

Když ruce v rukavicích dokončovaly pochmurné dílo, zapálily snop suché trávy a hodily ho na hranici, Maylisin mladší bratr se sesul podél stoletého kmene, za nímž našel úkryt. Zacpal si uši, aby neslyšel hukot plamenů, jež stravovaly jeho zbožňovanou sestru.

1

Julie Frayssová se s prudkým trhnutím vzbudila a nechápavě se rozhlížela kolem, pátrala po kolébce, jež z jejího pokoje zmizela už před lety. Mateřský šestý smysl, který ji budíval, když byly děti ještě malé, v ní dál vyvolával falešné poplachy. Jako by se snažil dokázat, že dosud nevyhasl, že je pořád připraven. Jako by se dožadoval dalšího dítěte. Přitom z hlediska mateřství toho Julie ze sebe vydala až až!

Dva chlapci, vše s nimi spojené jedině v biokvalitě. U porodů se zřekla epidurální anestezie a oba kluky kojila. Takže teď už by snad mohla mít právo na trochu klidu, ne?

Pohled na displej telefonu ji vymrštil z postele. Zatracený mobil! Už ji není schopen ani vzbudit. Oblékla si župan, vzala oblečení ze skříně a bosá sešla do mezipatra mezonetového bytu. Naklonila se přes zábradlí a – aniž by tomu aspoň trochu věřila – zavolala: „Jste připravený, kluci?“

„Víc než ty, mami,“ odpověděl s plnými ústy jedenáctiletý Noah.

Rozesmál tím bratra. Julie při pohledu na nepořádek v kuchyni okamžitě poznala, kdo vařil.

„Všechno to uklidíš, jasný, Théo?“

„Ne, uklidí to Noah. Máme spolu dohodu, mami. Já vařím a on uklízí.“

Julie se neubránila úsměvu. Čtrnáctiletý Théo je nejlepší vyjednávač v rodině. V tomhle je po otci.

Zamířila do koupelny a snažila se přitom vyhnout láskyplným projevům ze strany bernského salašnického psa Buby.

„Taky jste mě mohli vzbudit, kluci. Přijedeme pozdě! Vyvenčili jste Bubu?“

„Nestresuj, mami! Jedeme na dovolenou, snad nehoří,“ křikl na ni Théo.

„Pro tatínka hoří. Tak dobře… Dám si rychlou sprchu a přijdu za váma dolů. Noste zatím věci do auta.“

Noah se chtěl na něco zeptat.

„Ne,“ zamítla to Julie dřív, než ji stačil poprosit, zda může vyvézt Renault Kangoo z garáže.

Théo, jako správný bratrův advokát, namítl: „Věci se líp nakládají venku, mami. Navíc s naloženou zahrádkou neprojedeme vraty.“

„Tak dobře, Noahu. Vyvez ho, ale jenom před dům, jasný? Ne aby ses vozil po okolí jako minule. Nepotřebuju oplétačky s policií!“

„Ty seš policie, mami,“ namítl Noah a běžel pro klíčky.

„No právě! Takže musím jít příkladem.“

Za deset minut vyšla Julie ven za dětmi a psem. Jarní šaty, které si vzala na sebe, zvýrazňovaly štíhlou postavu, již si udržela i po dvou těhotenstvích. Tmavovláska s černýma očima a odzbrojujícím úsměvem nepotřebovala žádné lsti, aby zaujala, vyzařovalo z ní pozitivní světlo, jímž nakazila každého, kdo se k ní přiblížil. Chlapci sborově hvízdli.

„Teda mami! Ty jsi bomba!“ okomentoval Noah její vzhled.

„Díky. Doufám, že tatínek bude stejnýho názoru…“

„Jedeme na dovolenou, nebo na zteč?“ zeptal se Théo šibalsky.

Julie chvilku luštila smysl jeho poznámky. Je to projev pro ni nečekaného zaujetí pozice v otcově táboře v rámci zákopové války, kterou spolu rodiče vedou, nebo jen nevinné škádlení?

Buď jak buď, Théo měl pravdu. Julie se rozhodla jet s dětmi na dovolenou a pozvat i Cédrika, manžela, s nímž momentálně žije odděleně. Cíl? Dát druhou šanci jejich manželství. Vývoj jejich vztahu se podobal mnoha dalším. Bouřlivá láska, děti, neslučitelné profesní ambice, přeložení jednoho z nich a dočasné rozdělení, které se mění v trvalé. Především však chronická neschopnost žít spolu, navzdory ústupkům obou. A kardinální zádrhel pro dva lidi, kteří se milují – od té doby, co jsou od sebe, se mnohem líp shodnou.

Théo si matčinu nerozhodnost vysvětlil jako rozpaky a považoval za nutné dodat: „Promiň, mami, já to tak nemyslel…“

„Ale ne, máš pravdu, když se ptáš, jestli je to spíš dovolená, nebo obyčejná zteč. Mimochodem pěkný obohacení slovní zásoby. Řekla bych… od každýho trochu. Ale hlavně… jedeme jako rodina. To už tady dlouho nebylo, nemyslíš?“

Théo spiklenecky přikývl a jemně se přivinul co nejblíže k matce.

„Rozhodně se tátovi bude zapalovat pták, až mámu uvidí, to ti garantuju!“ poznamenal Noah.

„Noahu…! Jak to mluvíš?“ okřikla ho Julie.

„Humor mrňat ze základky, mami,“ vysvětlil Théo.

Bratr ho za to okamžitě ztrestal ránou za krk.

„Věci jsou teda naložený?“ zeptala se Julie, aby změnila téma.

Obešla až po střechu naložené auto, ověřila napětí gumicuků na zahrádce, potom zamířila ke kufru a chystala se ho otevřít.

„Já bych to nedělal, mami. Bylo to docela peklo, než se nám ho podařilo zavřít,“ upozornil ji Théo.

Zazvonil mobil. Když Julie na displeji uviděla jméno volajícího, naznačila klukům, aby nastoupili, a šla hovor přijmout o kousek dál.

Velitel Raymond Roques, její nadřízený, ji prosil, ať odjezd odloží. V Gévaugnaku došlo k vraždě. Její vyšetřování dostalo na starost SRPJ[1] v Toulouse, nápadně totiž připomíná nevyřešené případy z nedávné minulosti.

„Pocházíš odtamtud, Julie. Znáš se tam úplně s každým,“ upřesnil velitel.

„Znala jsem se,“ opravila ho. „Když mi bylo třináct.“

„Zrovna tolik bylo tý holce. Našli ji upálenou na hranici.“

„Jako před dvěma lety?“

„Přesně. Holka připoutaná za ruce a nohy ke kovovýmu roštu… Guinetová, něco ti to říká?“

Ano, něco jí to říká. Pierre Guinet byl dokonce první kluk, se kterým se líbala. Pro formu se dala do argumentování, připomněla, že na „kauze Spalovač“ nedělala, že v té době ani nebyla u brigády a že už rok neměla dovolenou.

„Chci po tobě jenom šetření na místě. Tamní lidi ti důvěřujou. Budou ochotní ti něco říct.“

„Uvědomuješ si, že mě štveš?“

„To znamená, že jo?“

„To znamená, že ti udělám šetření na místě a pak už mě necháš na pokoji.“

„Sejdeme se tam.“

Ukončil hovor. Julie vzdychla a otočila se k autu, v němž už se kluci hádali o to, kdo bude po cestě hlídat psa. Svým způsobem obrázek prchavého štěstí. Jeden z těch, které zvěčňujeme mobilem, abychom jimi pak krmili přátele na Facebooku. Kolik okamžiků jako tenhle se už promítlo za uplakanýma očima Guinetových?

Théo se střetl s matčiným prázdným pohledem a okamžitě mu došlo, co se stalo.

[1] Service régional de police judiciaire – Regionální služba soudní policie. (Pozn. překl.)

2

Život Béatrice Guinetové byl už dva roky převrácený naruby. Přestávku na oběd měla o půlnoci, ráno od pekaře chodila rovnou do postele, a když vstávala, její manžel už dávno taxikařil v Rodezu nebo pomáhal Samovi v autoservisu. V rámci rekvalifikace na zdravotní sestru se rozhodla získat zkušenosti při nočních službách v nemocnici v Decazeville. Ale nedostatek společenského vyžití, únava z převráceného režimu a nuda, když všichni pacienti usnuli, to vše po nějaké době začalo být k nesnesení. Došlo to tak daleko, že si skoro přála další urgentní příjem, aby měla nějaký duševní stimul. Kvůli službám pravidelně přicházela i o víkendy. Díky příplatkům měli vyrovnaný rodinný rozpočet, cítila však, že ztrácí kontakt se svými nejbližšími.

Jedinou její mimopracovní činností byl spánek.

Béatrice si z něj navíc čím dál častěji ukrajovala, aby mohla strávit aspoň pár chvil s dětmi. To způsobovalo výkyvy nálad, které komplikovaly vztah s dcerou.

Tiše odemkla, aby nikoho nevzbudila. Okamžitě ji zaskočilo nezvyklé ticho panující v domě.

Když procházela kolem Maylisina pokoje, překvapila ji ustlaná postel. Béatrice z toho byla celá pryč – po pěti letech naléhání se konečně dostavily výsledky.

Arthurova postel byla rozestlaná a taky prázdná. Jenom nejmladší, šestiletý Gabriel, spal, jako by ho do vody hodil.

Obvyklý ranní nepořádek v kuchyni byl taky uklizený, místnost zůstala ve stejném stavu jako večer, když odcházela do služby. Prsty přejela po stole, pátrala po nějakém vzkazu od dvou starších dětí.

Nic.

Co se tady děje? Maylis zase utekla? Ale kde by v tom případě byl Arthur?

Béatrice se rozbušilo srdce. Zmocňovala se jí panika, ucítila ledový pot. Napadlo ji vzbudit Gabriela a zeptat se, jestli o něčem neví, ale rozmyslela si to. Bylo by zbytečné ho pro nic za nic strašit, určitě se to nějak vysvětlí.

Donutila se zachovat klid, vzala mobil a vyťukala dceřino číslo. Humorný tón hlasu na záznamníku ostře kontrastoval s Béatricinou úzkostí. Při čekání na zvukový signál se snažila uklidnit, aby její hlas zněl co nejbezstarostněji…

„May, tady mamka. Miláčku, můžeš mi, prosím tě, zavolat? Chtěla bych jen vědět, kde s Arthurem jste.“

Ukončila hovor a pokusila se zavolat manželovi, ale i on měl jen záznamník.

„Pierre, to jsem já,“ řekla tiše a stísněně. „Arthur ani May nejsou doma. Nejsou náhodou s tebou? Zavolej mi, jak budeš moct, prosím tě!“

Znovu hovor ukončila a začala přecházet po obýváku, přemítala, co by ještě mohla udělat. Nikam už nevolat. Nesmí mít obsazeno, aby se jí mohli dovolat.

Nedokázala se už ani nadechnout. Musí za každou cenu zachovat chladnou hlavu a situaci zvládnout co nejlépe. Musí to zvládnout, kvůli dětem. Proč si představuje to nejhorší?

Panika, kterou prožívala, jí připomněla jinou hrůzu. Tu, kterou zažila každá máma. Onu chviličku, kdy se na chodníku malá ručka vysmekne z té vaší a projíždějící auto vás strhne do nicoty. Srdce přestane bít, hledáte své dítě, chvilku nato vás zatahá zezadu za rukáv. Otočíte se a ono je tam, živé! A tak na něj v slzách křičíte, říkáte, že už to nikdy nesmí udělat, berete ho do náruče a tisknete tak silně, až vyjekne: „Maminko, to bolí!“ Slzy nakonec odplaví strach, ale hrůzy, které jste si v té chvíli představovali, se vám navždy vryjí do paměti.

Vrznutí branky vytrhlo Béatrice z přemítání. Vrhla se k oknu a podívala se ven. S rukama svěšenýma jako opilý se zahradou potácel Arthur. Tkaničky od bot měl rozvázané. Podlamovala se mu kolena, ruce ho neposlouchaly. Byl u konce s dechem. Vypadal jako bezvládná loutka. Béatrice se rozběhla ke dveřím.

„Co se ti stalo, broučku? Kdes byl? A kde je May?“

Když zaslechl matčin hlas, zvedl hlavu. Měl zarudlé oči a prázdný pohled. Zakopl. Béatrice mu rychle pomohla vstát.

„Podrž se mě, miláčku,“ vyzvala ho ujišťujícím hlasem.

Potácející se chlapec se s otupělým výrazem ve tváři pověsil na svou matku jako tonoucí, který se chytá záchranného kruhu. Béatrice mu pomohla zdolat poslední schody a vtáhla ho do domu.

„Mluv se mnou, Arthure,“ mluvila k němu, zatímco ho usazovala na pohovku. „Co se stalo?“

„Ma… Maylis…,“ koktal, zalykal se a kašlal, obličej zkřivený emocemi.

„Co Maylis?“ zeptala se naléhavě.

Chlapec nebyl schopen dát dohromady dvě slova. Jak má popsat to, co právě zhlédl?

„Kde je Maylis, Arthure?“ naléhala matka čím dál znepokojeněji.

Chlapec se rozvzlykal, nesrozumitelně mumlal a roztřeseným prstem ukazoval ven z domu.

„Uklidni se, broučku, uklidni se,“ chlácholila ho Béatrice, když jí došlo, že svou vlastní tísní jen zvyšuje synovo rozrušení.

Přidřepla si k němu, vzala ho jemně za ruce, hovořila k němu tak něžně, jak to dělává v nemocnici, když potřebuje uklidnit pacienta.

„Arthure, miláčku, musíš mi to říct. Nespěchej, ale řekni mi, jestli se Maylis něco stalo…“

Ze synova pohledu čišela hrůza. Snažil se ovládnout vzlyky, aby mohl odpovědět, ale jediné, co ze sebe dostal, byl výtrysk zvratků.

3

Julie se rozhodla auto nevykládat, aby neztrácela čas, jenom se pak vrátí pro kluky. Z Toulouse do Gévaugnaku musela po A68, potom po státní silnici N88 a nakonec po krajské D901.

Když projela Saint-Cyprien, cítila rostoucí vzrušení, které ji vracelo do útlého dětství. Kolikrát tudy jela s dědou! Znala každou serpentinu krajské silnice zaříznuté do svahu! Jako by znovu slyšela kňučet na zadním sedadle svou fenku Bégui, která se už nemohla dočkat, až budou zpátky doma.

Dvacet sedm let! Už dvacet sedm let nevkročila do rodné vesnice. Musí se proto vrátit nohama na zem.

Nečekej, že to tam poznáš, jinak budeš jenom zklamaná! Věci se mění, stejně tak i lidi. A navíc… vracet se tam za takových okolností…

Trochu se jí roztřásly ruce. Pocítila potřebu vzít si nikotinovou žvýkačku. Pár vteřin se prohrabovala v přihrádce, nahmatala balíček a dala si do úst jednu pastilku Nicorette. Doslechla se, že letní dovolená je ideální příležitost, jak skončit s kouřením. Jenže to by jí museli umožnit si dovolenou vůbec vybrat!

Blížila se k Gévaugnaku a krajina kolem byla stále důvěrnější. Na mostě přes Dourdou si vzpomněla, jak se v ní naučila plavat. Tedy „naučila“… Děda ji prostě hodil do vody, stejně jako to udělal s fenou. A stejně jako Bégui se i Julie bála o život, ale dokázala si poradit.

Jak teď asi její vesnice vypadá?

Vyasfaltovali dlážděné uličky, aby usnadnili přístup turistům? Existuje ještě ta trafika, kde si každý týden kupovala mangy?

U zrezivělé cedule s nápisem Gévaugnac Faubourg dostoupilo její vzrušení vrcholu.

Gévaugnac se choulí kolem impozantního opatského kostela chráněného hradbami, které splývají s horami a vypadají, jako by je ze stejné břidlice vytesaly tytéž Boží ruce.

Přes tisíc let se v prastarém městečku zastavovali poutníci z celé Evropy na Svatojakubské cestě. Tragické události, které se tam odehrály před dvěma lety, je však odradily. Dokonce odtud raději prchli i někteří rodáci a nechali za sebou zařízené domy s rozestlanými postelemi, jako by prokletí, jež obec postihlo, kontaminovalo i jejich domov.

Několik stovek zbylých obyvatel se uzavřelo do sebe a od té doby žijí téměř v izolaci od okolního světa. Starosta se snažil čelit odlivu obyvatel pomocí svých politických kontaktů na krajském zastupitelstvu, ale i přes vyjednané půjčky pro nově příchozí a nabídku domů ke koupi za osm tisíc eur nic nezmohl.

Říkalo se, že Gévaugnac je prokletý.

Stárnoucí obyvatelé bezmocně přihlíželi exodu mladých, místní škola musela zavřít.

„Panebože!“ otřásla se Julie při pohledu na Hlavní třídu stoupající ke kostelu. „Vždyť tady to bylo dřív tak krásný!“

Obec jako by ustrnula v čase. Budila dojem města duchů. Ulice, v tomto ročním období kdysi plné lidí, téměř zely prázdnotou. Vozovky byly neudržované, plné hrbolů a výmolů, zarostlé plevelem. Krámky se suvenýry jeden po druhém zavřely. Výlohy zatloukli prkny. Zdobné fasády působily pochmurným dojmem opuštěných obydlí. Venkovní nátěry jako by tu vlivem rozmarů počasí omšely dřív než obvykle, podobně jako vdovy, které po smrti partnera stárnou o něco rychleji.

Před majestátním románským kostelem musela Julie zpomalit. Už jako dítě se na prostranství před ním pokaždé zastavila, nikoli aby se pomodlila, ale proto, že jí z té stavby naskakovala husí kůže. Z pohledu, který jí kamenný obr opětoval, jí ztuhla krev v žilách.

Pořád cítí ten nevysvětlitelný strach.

Přitom odjakživa stála nohama pevně na zemi. Noční můry, paranormální jevy, to nebylo nic pro ni. A ve čtyřiceti se už přece nezmění! Ovšem pocitů z dětství se člověk nikdy úplně nezbaví. A Gévaugnac byl s Juliiným dětstvím nerozlučně spjatý.

Kaple svatého Jiří na skalnatém ostrohu bdí nad vsí už od patnáctého století. A pod ní něco, co vyvolávalo silné déjà vu: pochmurný průvod policejních aut a sanitek, seřazených bez ladu a skladu. V mihotavém světle majáčků spousta techniků v bílých kombinézách fotila, lepila štítky, odebírala vzorky do igelitových sáčků, další uniformovaní policisté natahovali od stromu ke stromu žlutou pásku a vymezovali zakázaný prostor. Měli co dělat, aby udrželi na uzdě zvědavce, kteří se začali shromažďovat hned, jak se rozkřiklo, co se tu stalo.

Uprostřed reje policistů byl zabraný do práce mladý soudní lékař. Skláněl se nad objektem velikosti malého lidského těla, částečně překrytým plachtou, a odebíral vzorky. Vedle něj stál velitel Raymond Roques, šedesát let, na hlavě pečlivě udržovanou vyholenou lysinu, a čekal, až mu lékař sdělí hodinu úmrtí. Ray, jak mu říkali jeho lidé, za své povolání vděčil dětství strávenému v sedmdesátých letech sledováním amerických kriminálních seriálů. Měl sklony řídit vyšetřování tak, jak by to dělal Kojak, jemuž se svým kloboukem Stetson Tyrol a kvádrem Botany 500 snažil podobat. Případy řešil s lízátkem v puse a nezdráhal se překračovat některá pravidla. Vysloužil si tím nemálo výtek od prefekta, který by mohl být jeho synem. Ray nesnášel techniky, kteří podle něj tlačí policisty k lenosti, a nevěřil v reintegraci odsouzených ani v psychiatrii.

Když zaslechl zvuk motoru, otočil se a uviděl přijíždět Juliino auto. Naložená zahrádka svědčila o dovolené, kterou kvůli němu odložila. Velitel pocítil upřímné výčitky svědomí, ale cestou vstříc kolegyni je zase rychle rozptýlil.

„Díky, žes přijela, Julie. Doufám, že jsi ještě nejedla.“

„Copak jsem měla čas, Rayi?“ odsekla, když vystupovala z vozu. „Kdo našel tělo?“

„Hasiči. V půl šestý jim zavolal farář. Viděl oheň ze zvonice.“

„Co tam nahoře dělal, v tuhle hodinu?“

„Sloužil vigilie. Je to bývalý benediktin. Osm hodin po setmění vystoupá nahoru a zpívá modlitby. Jako ve středověku.“

„Cože? On tady slouží pořád otec Drujon?“

„Ty ho znáš?“

„Tak trochu. Katechismus byl v Gévaugnaku povinnej. Ještě dneska cítím, jak nás mlátil pravítkem přes prsty.“

Ray podal Julii latexové rukavice a pozoroval ji, jak se rozhlíží a nasává okolní atmosféru. Co s ní jako mámou dvou kluků udělá pohled na zuhelnatělé dětské tělo, k němuž se rázným krokem vydala?

„Kousek od oběti jsme našli ohořelý odznak. Neuvěříš, s jakým logem,“ dodal Ray.

Julie se otočila na šéfa a naznačila, že netuší.

„Vlasteneckýho hnutí.“

„Takže v Gévaugnaku se teď volí extrémní pravice?“

„Od komunálních voleb vloni v září… Možná má rodina tý holky něco společnýho s místníma náckama.“

Ray nadzdvihl pásku a spolu se svou kapitánkou ji podlezl.

Jak se blížila k místu činu, kalil se Julii zrak. Abnormálně rychle se jí rozbušilo srdce.

Proboha, vždyť to není tvoje první šetření na místě činu! pomyslela si.

Jenže tohle místo se od ostatních lišilo jednou věcí – zápachem. Nechutné, štiplavé závany spáleného masa Julii dráždily tak, že si musela rukou zakrýt ústa i nos.

Nepříjemný pocit zvyšovalo tiché cvakání foťáků. Hovory policistů okolo vnímala jen jako nejasné bzučení. Přitom slyšela prasknout sebetenčí větvičku pod nohama, zašustit každičký lísteček. Naopak technici, kteří odebírali vzorky, jí najednou připadali jako rozostřené přízraky.

Nějaký strážník v uniformě odešel stranou a zvracel.

Julie zavřela oči, aby zahnala nevolnost. Marná snaha. Za víčky se jí promítaly příšerné obrazy. Její vlastní synové ohořelí pod plachtou, kterou vidí před sebou! Potřásla hlavou, aby vidiny zahnala, a na okamžik se opřela o policejní auto.

„Dobrý?“ zeptal se velitel znepokojeně.

„Jo, dej mi chviličku,“ šeptla a sklonila hlavu.

„Jestli nechceš, tak se na tělo dívat nemusíš.“

„Právě že musím! Musím se přesvědčit, že pod tou plachtou neleží jeden z mých kluků. Už jsi dal vědět rodičům?“

„Nedaří se nám je sehnat. Není tady pořádný signál. Poslal jsem chlapy, aby obešli dům od domu. Ale u Guinetových nikdo není.“

„Jak víš, že je to jejich dcera?“

„Měla stříbrný náramek s vyrytým jménem Maylis. A u spáleniště se našla růžová koloběžka. Podle místních patřila mladý Guinetový.“

Julie se zhluboka nadechla a šla dál směrem k oběti. Zuhelnatělé tělo dívky, nebo aspoň to, co z něj zbylo, nepřipomínalo nic lidského.

Z pohledu ji jako ze zlého snu vytrhlo vyzvánění telefonu.

„Frayssová. Prosím…“

„Kde vězíš?“ rozčiloval se mužský hlas na druhém konci linky. „Kluci říkali, že jste ještě nevyjeli.“

Musela si rozmyslet, co odpoví.

„Máme něco neodkladnýho v práci, Cédriku. Není to nadlouho.“

„To znamená co, ‚není to nadlouho‘? Já už jsem totiž na cestě!“

Julie pozorovala techniky, jak obezřetně přestřihávají pouta oběti pákovými štípacími kleštěmi.

„Máme to zarezervovaný, Julie! Ve firmě jsem všechny nasral, když jsem si kvůli tobě vzal dovolenou na poslední chvíli. Teď už to nemůžu zrušit! Máme vilu s úžasným výhledem na Pilat, chceš ji odříct?“

Julie ho už neposlouchala. Telefon měla stále u ucha, ale veškerou pozornost věnovala muži, který právě taxíkem projel bezpečnostním kordonem. Hned jak vystoupil, chytili ho dva policisté, ale on je silnými pažemi prudce odstrčil.

„A do prdele!“ ulevil si Ray, když ho viděl. „To bude táta tý holčiny.“

Pierre Guinet, čtyřicet let, hezký, energický muž. Už nějakou dobu neměl co do činění s policií, ovšem u bývalého antiglobalisty se to může rychle změnit. Odhodlaně kráčel kupředu a rozrážel policisty, kteří se kolem něj shlukli.

Přes jejich ramena brzy zahlédl, jak technici odnášejí tělo na nosítkách. Bylo přikryté provizorním rubášem a příliš malé na to, aby mohlo patřit dospělému.

„To je moje dcera?“ zamumlal zlomeným hlasem.

Přestal se přetlačovat, strážníci toho využili a chytili ho pevněji. Přicházela mu vstříc žena se ztrhanými rysy, s vlhkýma a vystrašenýma očima. Pierre měl dojem, že ji poznává. Když uslyšel její hlas, v dojmu se utvrdil.

„Tady nemůžeš zůstat, Pierre.“

„Julie? Jsi to ty?“

Smutně kývla hlavou.

„Řekni mi, že támhle… že to není May…,“ poprosil ji naléhavě.

Rozpačitě na něj mlčky hleděla.

„Je to ona?“ zeptal se a rozvzlykal se.

Julie nevěděla, co říct, a tak jen přikývla.

Údolíčko prořízl křik, směsice bolesti a vzteku. Sotva se z nich okolní příroda dokázala zhojit, vzlyky zdrceného otce ránu znovu otevřely.

Hromotluk, jejž policisté před chvilkou nedokázali zkrotit, teď v jejich náruči plakal jako dítě, které neví, co si počít.

Julie jim naznačila, aby ho odvedli. Potom se otočila a zamířila ke svému autu.

Ray šel za ní.

„Kam jedeš, Julie?“

„Na dovolenou s dětma. Přešla mě chuť tady pokračovat.“

„Vydrž to osmačtyřicet hodin a dám ti dvojnásobnou dovolenou.“

Zastavila se a zadívala se na něj.

„To myslíš vážně? Co to na mě zkoušíš?“

Ray se zhluboka nadechl a povídá: „Potřebuju to zkonzultovat s vyšetřovatelem těch dřívějších případů, jenže nikdo z brigády ho nemůže ani cejtit.“

Julie po něm střelila pohledem.

„Počkej, Rayi… to mluvíš o Novaku Marrekovi! Místo kterýho jsem nastoupila! Myslela jsem, žes ho vyhodil kvůli tomu, že mu ruply nervy!“

„Je trochu divnej, to je pravda, ale čuch má jako žádnej druhej.“

„Není divnej, Rayi, je normálně zralej na blázinec! Podezřelýho zřídil tak, že skončil v kómatu, nebo snad ne?“

„Není to tak jednoduchý, Julie. Darius Paul byl víc než podezřelej. Pyroman recidivista, učil ve škole, kam chodily oběti. Měl ale tutový alibi, takže… Novakovi ujely nervy…“

„A po dobu hospitalizace toho vašeho podezřelýho vraždy ustaly?“

Velitel vydechl ústy a zavrtěl hlavou.

„Přibyla potom ještě jedna. Jako by nám skutečný sériový vrah chtěl naznačit, že jsme se vydali špatnou cestou. A pak všechno na dva roky ustalo. Až do dnešního rána. Prosím tě o jediný, abys to zkonzultovala s Novakem a zajistila prvních osmačtyřicet hodin vyšetřování. K ničemu dalšímu tě to nezavazuje.“

Mlčení.

„A dáš mi dvojnásobnou dovolenou.“

Kývl.

„Kde ho najdu, toho tvýho Novaka?“

4

Psychiatrická léčebna Gérarda Marchanta

Toulouse

Psychiatrická léčebna Gérarda Marchanta si uchovala svou majestátnost klasické architektury i navzdory škodám, které v roce 2001 způsobil výbuch sousední továrny AZF. Zaměstnanci i pacienti se nakonec vrátili, tragédie však na místě zanechala trvalé následky, o nichž se mezi pacienty hovoří dodnes.

Kapitán Novak Marrec pobýval v tomto toulouském zařízení už dva roky. Dospěl tam k sociální i emoční rovnováze, jichž se mu dříve nedostávalo. Záchvaty, jimiž se projevovala jeho nemoc, mu ztěžovaly vztahy s okolím. Jediné mezilidské kontakty udržoval s ostatními pacienty. Měl s nimi téměř rodinné vztahy, považovali ho tak trochu za „staršího bratra“, a tak často zasahoval uklidňováním nejrůznějších rozmíšek. Novak nevěděl, co je to „osobní život“, kvůli emoční labilitě nebyl schopen něco podobného vybudovat. Měl dvoupokojový byt nedaleko nádraží, ale nechtěl se tam vrátit. Jediné jeho spojení se světem představoval mobil, který měl nejčastěji přepnutý do režimu letadlo.

Inteligentní, kultivovaný, plachý a málomluvný Novak trpěl duševní poruchou s trvalými bludy, jež se projevuje pevně ukotvenými mylnými jistotami v mysli pacienta. Lidé s tímto postižením, ovládaní vlastními utkvělými představami, se dají přirovnat k tlakovému hrnci, který hrozí každou chvílí vybouchnout – charakteristické jsou pro ně záchvaty paniky, agresivity či podezíravosti vůči druhým, paranoidní bludy, výpadky paměti, poruchy identity…

Taková duševní labilita se s výkonem povolání vyšetřovatele špatně snášela, a tak se ji Novak už dva roky snažil zvládnout medikamentózní léčbou a usilovnou spoluprací se svou lékařkou. Přesto ve stresových situacích občas znovu vyplula na povrch.

Novak se do všeho vrhal naplno, pokaždé se tak zabral do vyšetřování případu, že na sebe nebral žádné ohledy. Nejednou se to projevilo na jeho zdraví. Jinak to však neuměl. Potřeboval se nakazit pachatelem, po němž pátral, aby mu porozuměl. Když sloužil ještě u protidrogové jednotky, neváhal zajít až za hranu, aby se dokázal infiltrovat do prostředí. Povedlo se mu to tak, že ho jednou v noci našli na pomezí předávkování.

Těsný kontakt se zlem, jejž Novak vyhledával, a snaha dešifrovat jeho kódy ho dovedly na scestí. O zbytek se postarala neschopnost dopadnout „Spalovače z Gévaugnaku“.

Toho dne byla v léčebně Gérarda Marchanta na plánu skupinová terapie. Primářka Sybil Wilbertová požádala pacienty, kteří chtějí klidně pohovořit o tom, co je do ústavu přivedlo, aby tak učinili.

Elegantní čtyřicátnice Sybil s hladkou pletí barvy slonoviny, v rozepnutém plášti přehozeném přes civilní šaty empatickým pohledem přejížděla po svých pacientech a čekala, kdo z nich se pustí do dobrovolné zpovědi. Někteří před ní raději odvraceli oči stranou, jiní si soustředěně prohlíželi své ruce. K velkému překvapení se slova ujal Novak. Doslechl se o tom, co se stalo v Gévaugnaku? V psychiatrické léčebně pacienti často vědí víc o tom, co se děje za zdmi zařízení, než co probíhá uvnitř. Zkomplikuje další tragédie Novakovu léčbu, nebo naopak zapůsobí jako katarze?

„Díky, že chcete promluvit, Novaku,“ povídá lékařka milým a ujišťujícím hlasem. „Ten, kdo mluví jako první, to má pokaždé nejtěžší. Takže vás posloucháme…“

Prohlédl si ostatní pacienty, jednoho po druhém, a viděl, že se na jeho povídání těší, což úkol ještě ztěžovalo.

„Když se policajtovi nepodaří chytit sériovýho zabijáka, jako by se stával zodpovědným za jeho budoucí vraždy.“

Hovořil hlubokým drsným hlasem, jenž jeho už tak uhrančivé podobě přidával na tajemnosti. Kruhy pod očima svědčily o těžkém nedostatku spánku, ale hlavně o skrytém zlu, které ho užírá.

„S každou další obětí Spalovače jsem se trestal sebepoškozováním. Byl jsem přesvědčený, že mi zabiják brnká na nervy, že nezabíjí kvůli svýmu potěšení, ale aby mě ponižoval. Měl jsem pocit, že mě neustále sleduje. To ve mně způsobovalo nekontrolovatelný záchvaty vzteku. Napadal jsem nevinný lidi na ulici, protože jsem si myslel, že je to on. Stačilo, že se na mě o něco dýl zadívali. Jeden z nich… skončil v nemocnici…“

Novak nevěděl, jak pokračovat, a tak svou zpověď zakončil pokrčením ramen.

Sybil se ho upřeným pohledem snažila donutit, aby řekl víc.

„Tím myslíte Daria Paula… Máte dojem, že byste byl schopen nám o tom říct víc, Novaku?“

Místo odpovědi přišlo dlouhé mlčení. A Novakův vyhaslý pohled.

5

Ocitnout se vpsychiatrické léčebně po hrůze, kterou Julie viděla vGévaugnaku, bylo skoro jako úleva. Sdělila důvod své návštěvy ošetřovateli vrecepci aten ukázal prstem na prosklenou stěnu. Za bezpečnostním sklem, jímž bylo opatřeno loubí fasády, uviděla asi deset pacientů, kteří bloumali vanglické zahradě. Někteří rozhazovali rukama při rozmluvě sneviditelným protějškem, jiní strnuli vnepřirozené poloze, zníž jako by se jim nechtělo vymanit.

„Nebojte se na ně dívat, paní kapitánko,“ povídá ošetřovatel. „Oni vás budou sledovat stejným způsobem. Pro ně jste stejně zvláštní jako oni pro vás.“

Psychiatrická léčebna má klasický, symetrický půdorys: za vstupní branou leží ve střední ose nádvoří, vjeho závěru stojí románsko-gotická kaple svodárenskou věží. Po stranách jsou křídla pro mužské aženské pacienty, každé sestává ze sedmi pavilonů propojených krytými chodbami. Zdi postavené zneomítnutých toulouských pálených cihel dodávají celku růžovooranžový odstín, pro toto město typický.

První, co Julii na Novakovi upoutalo, byla jeho mimořádná vyhublost. Seděl na lavičce, rukama objímal skrčené nohy adíval se před sebe, přitom nic nevnímal. Nepěstěné vousy arozčepýřené vlasy doplňovaly obraz člověka, jemuž nepopiratelná přitažlivost už kničemu neslouží. Na sobě měl na první pohled laciné oblečení, různé nesourodé kusy, které vnemocnici dostanete, když nemáte nic jiného. Nedokázaly však úplně zastřít jeho sex-appeal. Tyrkysově modrýma očima by pořád dokázal rozpustit ivěčné ledy.

„Dobrý den. Jmenuju se Julie Frayssová. Jsem kapitánka SRPJ vToulouse…“

„Takže ta, co mi vyfoukla místo,“ skočil jí do řeči, aniž se na ni podíval.

„Nikomu jsem nic nevyfoukla. Váš zaměstnavatel mě přijal na volnou pozici. Kvůli tomu tady ale nejsem.“

Novak na chvilku očima ulpěl na spisu, který držela pod paží, apak se zadíval přímo na ni.

„Jak se má náš milej zlatej Ray?“ zeptal se, aby rozehnal rozpačitou náladu. „Ten, co za mnou radši pošle zástup, místo aby se přišel zeptat sám?“

„Nejsem zástup, pane Marreku, ale…“

„Kapitáne,“ opravil ji.

„Nejsem zástup, pane kapitáne, ale vyšetřovatelka pověřená tímhle případem.“

„Ale stejně potřebujete mou pomoc…“

„Ray mi nařídil, abych to sváma zkonzultovala. Tak jsem ho poslechla.“

„Vzornej vojáček!“

Julie se hryzla do rtu. Najednou měla chuť rozhovor okamžitě ukončit.

„Chcete vědět, jestli vtom má prsty Spalovač, je to tak?“

„Zdá se, že Ray důvěřuje vašemu instinktu.“

„Vy ne?“

Table of Contents

Prolog

1

2

3

4

5