Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Inga Vesperová

Nekonečně dlouhé odpoledne

Z anglického originálu The Long, Long Afternoon,
vydaného v Londýně v roce 2021, přeložil Ondřej Frühbauer.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2021,
jako svou 7995. publikaci.

Jazyková redakce Jana Kuchařová
Korektury Veronika Konvalinková
Odpovědná redaktorka Markéta Kovaříková
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Benešová
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2021

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

THE LONG, LONG AFTERNOON
Copyright © Inga Vesper, 2021
Translation © Ondřej Frühbauer, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021
Cover Design © Edward Feldek, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-521-0 (ePub)
ISBN 978-80-7625-520-3 (pdf)
ISBN 978-80-7625-133-5 (print)

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa i události jsou dílem autorčiny obrazotvornosti nebo jsou použity v rámci fiktivního vyprávění. Jakákoli případná podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, událostmi či místy děje je zcela náhodná.

Birgit, za všechny ty knihy

Kapitola první
Joyce

Včera jsem svého manžela naposledy políbila.

On samozřejmě neví, že žádné příště už nebude. Dosud ne. Vlastně i já sama tomu věřím jen napůl. Ráno při probuzení jsem však už neměla pochyby, že je to skutečně tak.

Stojím na verandě a snažím se odhalit, co skrývá moje budoucnost. Právě v téhle chvíli mi připadá, jako by splývala s ranním vzduchem – je chladný, téměř nehybný, a přece už teď voní příslibem poledního žáru.

Ještě pět minut si tu postojím, dopiju kávu a budu se těšit barvami zahrady ve světle rodícího se dne.

Ach, kolik barev je kolem mě! Trávník ve svěží jarní zeleni, lososové dlaždice terasy, bílá zeď obepínající pozemek. Karmín kakostů rostoucích v truhlíku odstínu pálené hlíny. Nad obzorem se sbírá lehká mlha a já sama mám pocit, že mi únava zamlžuje mysl. Jak čistá a hluboká je ta modrá báň nebes! Připomíná tůň – jak ráda bych do ní skočila, ponořila se a rozpustila se jako tableta aspirinu.

Kéž bych jen mohla tuhle chvíli namalovat, zachytit na papír, než se rozplyne. Jenže svých malířských potřeb jsem se vzdala už dávno. Místo toho svírám oběma rukama hrnek s kávou a ukládám si celý výjev do paměti. Takové ráno totiž už nikdy nepřijde.

Kakosty by potřebovaly zalít. Budou ale muset počkat. Ruby dorazí až odpoledne a já mám poslední den svého ženského cyklu. Frankovi se nelíbí, když zalévám květiny během menstruace. Ženské výpary působí, že rostliny vadnou, říká vždycky. Nejlepší bude, když se toho pro dnešek ujme ona. Naše pomocnice v domácnosti.

Já mu samozřejmě neodporuju. A také nikdy nepřipomínám, co řekl při jiné příležitosti: Že černí nedokážou pěstovat květiny ani vychovávat děti. Proto prý v černošských domech nebývají za okny truhlíky a tolik černých kojenců umírá.

Ale to jsou temné myšlenky, které zaplavují vesmír mé duše a pohlcují všechno světlo. Tableta mellarilu by si s nimi poradila, připadá mi ale, že to zvládnu i bez ní. Prozatím. Ráno přináší naději, odpoledne však zoufalství – protahuje se jako žvýkačka a uplývá do nicoty, vyplněné povinnostmi, jako je praní prádla, utírání prachu a příprava večeře… Přitom kolem pobíhají děti a očividně soutěží, které z nich spadne dřív do bazénu.

Kde mě asi zastihne zítřejší ráno?

Srdce mi bije až v uších. Poprvé v životě zkrátka nemám zdání. A poprvé po mnoha, přemnoha letech toužím po prázdnotě odpoledních hodin.

Ráda bych zase malovala. Co kdybych se dnes cestou od doktora stavila v nákupním centru a pořídila si malířské potřeby? Aspoň bych měla co dělat, až uložím děti k spánku. Malování mi pomůže překonat ty gumové chvíle, kdy vás minuty míjejí zvolna jako šneci. Odpolední žár vysává mízu z kakostů a má mysl se drolí na prach.

V břiše mě bodá téměř zapomenutý hrot bolesti. Samozřejmě důsledek menstruace; je tu ovšem i další příčina. Temné myšlenky. Galaxie plná krve.

Jak daleko dosáhnou mé ženské výpary? Představuju si je jako aureolu podobnou svatozáři světců. Jenže má svatozář je temně rudá, nikoli zlatá, a já nejsem světice, ale hříšník.

Tiše pokládám kávu na jednu z židlí stojících u bazénu a sahám po konvi na zalévání. Má první dnešní vzpoura. Na dně zbývá ještě trocha vody. Proklouznu k záhonu květin, konec držím v napjaté ruce tak daleko od těla, jak jen dokážu. Náhle ke mně z domu doléhá dětský křik, přecházející v rozespalé, nejisté pofňukávání.

Lily je vzhůru.

Ztuhnu jako socha. Měla bych zahodit konev a rozběhnout se ke své dceři. Celé mé tělo touží po její blízkosti a po objetí, které utiší ten nářek. Jenže Frank mi nedávno ukázal výstřižek z novin, kde jakýsi profesor Summers psal, že přispěcháme-li vždy, když dítě zapláče, můžeme zkazit jeho povahu.

A jistá část mé mysli s ním úplně souhlasí. Potřebuju si pro sebe vydobýt ještě chvilku tady u bazénu, chci nejprve zalít kakosty a teprve potom se postarat o dceru. Znamená to, že jsem špatná matka? Nebo spíš – ještě horší matka?

Nevšímám si dětského pláče a zalévám květiny chabým čůrkem z konve, ve druhé ruce držím hrnek kávy. Nejprve uzavřu tuhle chvíli, kdy jsem sama s vodní hladinou a nebesy, jejichž dokonalá barva se odráží v bazénu. Je modrá, nekonečně modrá. Má pravda barvu? A co lež?

Pravda a lež.

Jen za mnou běž.

Kapitola druhá
Ruby

Autobus se dává trhavě do pohybu, popojíždí asi deset metrů po ulici Southern Boulevard a pak zastavuje. Ruby potlačuje otrávený povzdech. Včera bylo horko, zítra bude zase, co naděláš? To by přesně řekla mami. Co naděláš, holka? Je horko, tak se s tím koukej smířit. Pánbůh nebude měnit počasí jen proto, aby se ti přestal potit zadek.

Mimochodem zadek se jí skutečně potí, až Ruby připadá, jako by někdo natřel plastovou sedačku lepidlem. Prohýbá páteř a stahuje si sukni o něco níž. Pozdě. Bavlněná látka praská. Paní Ingramová dostane záchvat.

Zatracená práce!

Dnes je den na šortky, sandály a rozpuštěné vlasy. Místo toho se jí hlava peče pod upjatou čapkou a nohy se grilují v keckách. Ruby se téměř stýská po těch neohrabaných bílých trepkách, na jejichž nošení trvají paničky ze Sunnylakes; to proto, aby snáz vystopovaly viníka, kdyby se na koberci vyskytla byť i jen molekula špíny.

Kousek za řidičem – a samozřejmě co nejdál od Ruby – sedí nepřítomně vyhlížející bílá žena se širokým kloboukem, tašku má na klíně a pevně ji svírá oběma rukama. Neotáčí se, takže si Ruby může dovolit aspoň na chvilku sundat ty proklaté boty.

Sladký pocit úlevy je doprovázen závanem připomínajícím pach zralého sýra.

Ruby střelí pohledem na hodinky, které dostala jako dárek od Josefa. Už dávno minulo poledne. Bože, vždyť v tomhle autobusu sedí déle než hodinu, a přitom chtěla být u paní Ingramové kolem jedné a u paní Haneyové v pět.

Autobus konečně zdolává veliký kopec, opouští čtvrť, sotva dýchající pod příkrovem smogu, a pomalu sjíždí k Sunnylakes. Stromy tu dosud nevyrostly do výšky a nechrání ulici před silným žárem slunce. Míjí domy za oknem, jeden jako druhý, každý obklopený upraveným trávníkem a obehnaný úhledným plotem. Všechna průčelí se honosí módní fasádou, která má budit dojem, že celá budova je vystavěná pouze z kamene. Táta říkal, že kamenné průčelí je dražší, a snad proto vynaložili všichni obyvatelé Sunnylakes těžce vydělané dolary, aby svému domovu dodali právě tuhle podobu. Jen mi to postavte z pořádného kamene. Můj dům – můj hrad, znáte to. Taková menší pevnost, která uchrání můj majetek před Japončíky, bolševiky i před negry.

Ruby se v duchu směje. Tak to se vám moc nepodařilo, milostpane. Já přece chodím do vašeho hradu pravidelně.

Vystupuje na rohu ulic Pine Tree Avenue a Rosewood Drive, ke vchodu do domu paní Ingramové už dojde pěšky. Cestou míjí plastovou figurku papouška, která očividně zapadá do představy paní Ingramové o vytříbené výzdobě domu. Ruby se zastavuje u růžových vchodových dveří, nenápadně loví klíč ukrytý pod květináčem a zasouvá jej do zámku. Vždycky, když to dělá, se jí vnitřnosti svírají obavami. Tady by ho přece našel i hlupák! Jednou sem někdo vnikne a celý dům vybílí. A paní Ingramová nebude váhat ani vteřinu, na koho má poslat policii.

Vnitřek budovy ovšem působí zvláštním dojmem, jako by ji už kdosi vyloupil. Madam Ingramová pracuje – u bílé ženy věru neobvyklé – a jak s oblibou všude vykládá, nemá proto čas na uklízení. Ruby vklouzne do trepek a začíná mýt, čistit a vytírat. Ulice je tichá. Jen jednou projíždí kolem domu veliký automobil a Ruby strne při představě, že už se snad vrací paní Ingramová. Trvá to však ještě chvíli – až kolem čtvrté odpolední cvakne klika vchodových dveří a paní domu vchází dovnitř. Záhy míjí toaletu, kde se Ruby zrovna činí, ruce až po lokty v odpadu. Madam Ingramové se na tváři rozhostí podobný výraz, jako kdyby zpozorovala na koberci psí lejno.

„Ještě v koupelně? Dnes jsi nějak pomalá.“

A vy tu ztrácíte čas zbytečnou řečí. Ruby sleduje pohledem houbu, která se vynořuje z vody a zase mizí pod hladinou. „Dobré odpoledne, madam Ingramová. Omlouvám se, ale můj autobus se zasekl v zácpě.“

„Autobus přece jezdí po hlavní silnici. A tam nikdy zácpy nejsou.“

Ruby se kouše do rtu. „Ano, madam.“

„Ať už se to víckrát nestane.“

„Ne, madam.“

Paní Ingramová podezřívavě nasává vzduch. „A co je tohle? Cítím nějaký zápach. Copak ses doma vůbec neosprchovala?“

Ne, madam, meju se u požárního hydrantu na ulici, protože u nás, ve čtvrti South Central, to tak dělaj’ všichni.

„Promiňte, madam.“

Bílí se normálně snaží ze všech sil předstírat, že černí pomocníci v jejich domě jsou zcela neviditelní. Dnes je to však jiné. Madam Ingramová se převlékla, upravila a od té chvíle na Ruby neustále dohlíží, jako by očekávala fotografa z časopisu Lepší dům a zahrada. Nejspíš měla v práci honičku, říká si Ruby. Nebo se prostě nudí. Paní domu přejíždí špičkami prstů po povrchu nábytku, sbírá neexistující chomáčky prachu a občas zkouší vlhkost hadříku, s nímž Ruby drhne výlevky.

Nejlepší, co se dá počít, je proměnit situaci v hru na necudné dvojsmysly. Paní Ingramová je k tomu obzvlášť vhodná. Nemá manžela, používá přehnané množství cihlově rudé rtěnky a obléká se do upnutých svetrů, které zvýrazňují její kuželovitá ňadra.

„Dělám to dobře, madam Ingramová?“ ptá se Ruby. „Myslíte, že je dost vlhká, madam Ingramová? Mám přidat? Přejete si to rychleji?“

Dámám ze Sunnylakes to nikdy nedojde. Většina z nich je tak upjatá, až si Ruby stěží dokáže představit, že by kdy zažily sex. Madam Ingramová odpoví slabým úsměvem a vydá se na obhlídku svého čistého domu, přepudruje svou čistou tvář, odfrkne si a zasykne na znamení nespokojenosti.

Po chvíli Ruby opět kontroluje čas – je už skoro pět odpoledne. Joyce Haneyová naštěstí nikdy nepočítá minuty. Pořád se honí za dětmi, a tak nemá čas šmírovat pomocníky. Občas dokonce otevře láhev limonády, nabídne Ruby a ukáže jí své šití. Rozmlouvají spolu o vzorech výšivek, o rodině a o dětech. A Joyce jí za ten čas platí stejně, jako by pracovala.

Ve čtvrt na šest uklízí Ruby čisticí prostředky a zavírá za sebou domovní dveře. Odchází po chodníku a jen koutkem oka postřehne, jak se záclona pohnula. Madam Ingramová se dívá.

Odpolední slunce vysílá mezi stromy své zlaté šípy. Ruby si protahuje nohy a protřepává ruce. To nejhorší je za ní. Už jen dvě hodiny a bude na cestě domů, se třemi vydělanými dolary v kapse.

Řev motoru rve ticho nad mlčenlivou ulicí. Z ulice, kde bydlí Haneyovi, vyráží nóbl auto, na rohu zatáčí a uhání k President Avenue. Je to stříbrno-černý crestliner se zeleným zadním nárazníkem. Madam Haneyová měla určitě návštěvu.

Jejich dům stojí trochu od cesty, protože pozemek se svažuje k jezeru. Stromy jsou tu starší a tmavší a Ruby pod nimi v zimě nerada chodí, připadá jí, že ve větvích číhá noc. Za domem nechali Haneyovi všechno vykácet, aby měli výhled na hladinu jezera; pan Haney tam pak ale postavil hustý dřevěný plot, takže z domu už není vidět na jezero, jen na řadu prken, která každý rok na jaře natírá.

Ruby se zarazí. Auto, které patří Joyce, parkuje u vjezdu. Vchodové dveře jsou zavřené, květiny po obou jejich stranách vadnou ve sluneční výhni.

Něco je špatně. Ruby cítí, jak se jí úzkostí stahují vnitřnosti.

Naslouchá… Okna jsou otevřená, aby se v domě větralo, za záclonami se však nic nehýbe. Necinkají hrnky, nekřičí děti, oknem z obýváku nedoléhá žvanění rádia.

Koutkem oka Ruby zachytí jakýsi pohyb. Otáčí se na podpatku a spatří zákmit barev pod větvemi stromů. Závan větru jí proniká pod sukni a po zádech přebíhá mráz. Svírá ruce v pěst a nutí se ke klidu.

„Hej? Kdo je tam?“

Za kmenem se objeví dětská tvář. Blonďaté vlasy jí přes veliké, uplakané modré oči padají do tváře. Joyceina dcera Barbara.

Ruby si k ní kleká, borové jehličí je měkké a nepíchá do kolen. Natahuje k dívce paže. „Barbaro, pojď ke mně. Co tu děláš?“

„Čekám.“

„Na koho čekáš, děvče?“

„Na Joaninu maminku.“

Ruby se musí zamyslet, než se jí vybaví, koho má dívenka na mysli. Joaninu matku, paní Ketteringovou; její rodina bydlí v sousedním domě. Barbara a Joanie jsou nejlepší přítelkyně.

„No tak,“ přemlouvá ji Ruby. „Je čas jít dovnitř.“

„Ale já jsem slíbila, že tu počkám.“

„To je pravda, jenže Joanina maminka nepřišla a už bys vážně měla jít domů.“

„Já ale nechci.“

„Za chvilku bude večeře.“

„Ne.“

Cosi v dívčině pohledu působí, že se Ruby náhle chvějí ruce. Barbara po očku hledí na dům, jako by se v něm ukrývalo strašidlo nebo drak.

„Barbaro, kde je tvoje maminka?“

„Řekla mi, ať počkám.“

„Půjdeme se za ní podívat?“

Barbara sklopí zraky k zemi. „Když oni udělali veliký nepořádek, Ruby.“

„Já se o to postarám a všecko uklidím. Pojď ke mně, malá.“

Barbara opouští své místo pod stromem a bere Ruby za ruku. Spolu se vydají klikatou cestou k domu. Dívenka má horké dlaně a její drobné bílé nehty se zarývají do černých prstů.

Ruby tiskne tlačítko domovního zvonku. Žádná odpověď. Uvnitř v domě se však dává do pláče Lily.

„Madam Haneyová?“ volá Ruby. „Joyce?“

Ještě jednou zkouší zvonek. Nepříjemná tíže v žaludku neodvratně šplhá do hrudi. Působí to tón, jakým děcko naříká – je v něm zoufalství a beznaděj, jako by Lily věděla, že k ní už nikdy nikdo nepřijde.

Ruby nahmatá náhradní klíče ukryté vedle dveří pod porcelánovou soškou orla a odemyká. Předsíň je uklizená a na botnících stojí vázy s čerstvými květinami. Dům Haneyových má mezanin, což je slovo, které si Ruby musela po své první službě vyhledat ve slovníku. Znamená to, že ložnice, stejně jako veliká koupelna, je na zvýšeném podlaží, kam se jde po schodech.

Z dětského pokoje zaznívá Lilyin pláč.

Levandulový koberec polyká zvuky Rubyiných kroků. Černá pomocnice bere schody po dvou a spěchá ke dveřím do dětského pokoje. Otevírá je dokořán. Lily sedí na posteli, oči zmáčené slzami, tvářičku zkroucenou a zarudlou. Pokoj páchne. Dívka má mokré pleny. Cosi z nich vyteklo a znečistilo její sukýnku.

Ruby zdvihá Lily a rozepíná jí šaty, děcko však křičí ještě hlasitěji a kope. Plena sklouzne dolů a pokoj zaplní pronikavý pach. Ruby odhazuje plenu stranou a otírá Lily žínkou. Zrovna jí dolepuje čistou plenu, když do místnosti vejde Barbara a sedá si na podlahu. Třesou se jí rty a oči má plné slz.

„Barbaro, co se děje?“ Ruby se snaží postavit křičící Lily na nohy, dítě ji ale udeří do hrudi. „Kde je maminka?“

„Není tu,“ mumlá Barbara. „Udělali tam nepořádek.“

Ruby se mračí a snaží se přemýšlet. Možná že Joyce musela řešit něco náhlého. Třeba jí zavolala přítelkyně a ona musela pryč. Nebo zapomněla koupit vepřový bok k večeři. Jenže její auto parkuje před domem, tak kde…?

Měla bych zmizet, napadá Ruby. Něco se stalo, něco špatného, ale to přece není její problém. Jestli se teď navíc vrátí pan Haney a najde děti samotné jen s pomocnicí, určitě ho trefí šlak.

„Poslouchej, Barbaro,“ říká. „Já teď zavolám paní Ketteringové a poprosím ji, aby sem přišla. Ona se o vás postará, než se maminka vrátí, co říkáš?“

Barbara ale neodpovídá.

„Půjdeš se mnou dolů, miláčku?“

Barbara vrtí odmítavě hlavou.

„Tak dobře.“

Ruby zdvihá Lily a bere ji do náručí. Je to divný pocit, být v tomhle domě sama, a teď si je už jistá, že tu doopravdy není žádný další dospělý člověk. Zachází do chodby, bere telefonní sluchátko a listuje malým adresářem se zlatým zdobením, dokud nenajde písmeno K.

Nikdy si už pak nedokázala vybavit okamžik, kdy kolem ní Barbara proklouzla. Děvčátko však náhle stojí v kuchyňských dveřích, brada se mu třese a v očích se zračí hrůza. Natahuje ušpiněnou ruku.

„Luby,“ vzlyká, „já to neumím uklidit.“

„Neboj se, kotě,“ bere Ruby malou Lily na druhou paži a za odměnu od ní obdrží kopanec do žaludku, „já si s tím poradím.“

Potom se však pozorněji zadívá na Barbařiny prsty a připadá jí, jako by kdosi podtrhl koberec pod jejíma nohama a otočil svět hlavou dolů. Dětská dlaň je celá rudá.

Krev.

Ruby odstrčí Barbaru z cesty a dokořán otevírá kuchyňské dveře.

Na podlaze vidí krev. Krvavé louže, papírové utěrky a zmuchlaná látka plná karmínových skvrn. Sluneční paprsky pronikají záclonami a jako ve stínohře promítají na dlaždice obrysy kopretin. I tam jsou však rozmazané krvavé skvrny, lepkavé a strašlivé jako stopy samotného ďábla.

Ruby si tiskne Lily k hrudi a s děsem křičí ze všech sil.

Kapitola třetí
Mick

Mick si otírá rukávem košile krůpěje potu z čela. Dobře ti tak, detektive Blanku, říká si. Posila, která čerstvě dorazila z Velkého Jablka, tedy New Yorku – jak byl spokojený, když mu přidělili rohovou kancelář! Jenže ten roh budovy je orientovaný na jihozápad… Náčelník to bezpochyby považuje za nesmírně vtipné, přidělit nováčkovi nejteplejší kancl v budově. Když Mick převzal klíče a hrdě si je nesl ke dveřím, někteří z kolegů se tiše pochechtávali. Už to ho mělo varovat.

Minula teprve desátá a v téhle kobce je už teď jako v papiňáku. Ukazovákem si zajíždí za límec, aby ho aspoň trochu uvolnil; a když prst vytáhne, je celý mokrý potem. Po chvíli usoudí, že mu hrozí úžeh a raději otevírá obě okna i dveře. Jenže otevřené dveře vzbuzují zvědavost kolemjdoucích a netrvá dlouho, než se objeví sám náčelník Murphy. Opírá se o zárubně a vesele komentuje.

„Copak vy už hákujete, Blanku? Vždyť sotva minula desátá. Nechcete si radši dát ještě dvacet, abyste byl svěží jako jarní růžička?“

„Vy to potřebujete víc než já, Murphy,“ šklebí se Mick. „Většinou dělám dlouho do večera, pane. Zapíchnu to až po půlnoci.“

„Takže noční sova, co? To máte dneska opravdu smůlu, na předměstí už vás čeká první případ. Z rodinného domu zmizela ženská, možná jde o vloupačku. Zůstaly tam stopy krve. Tady ve složce se všechno dočtete. Pohněte zadkem, ať už jste tam. Čeká na vás seržant Hodge. Mějte se.“

Mick si prohlíží „složku“, jak Murphy nazval ty tři pomuchlané papíry, popsané na stroji a doplněné načmáranými poznámkami při okrajích. Detektiv se protahuje a opírá si boty o desku stolu. Je to jeden z těch moderních, vyrobených z dřevolaminátu, s nohama roztaženýma jak děvka z East Tremontu. Nóbl nábytek, mnohem lepší než ten omlácený krám, který měl ve svém zašlém kanclu v Brooklynu – ačkoliv se mu po té díře stýská víc, než je ochotný si připustit. Mick se otáčí zády k oknu, aby aspoň trochu unikl před sluncem, a začíná číst.

Včera v půl šesté večer zavolala sousedka policii do domu v ulici Rosewood Drive 47. Když hlídka dorazila, zastihla na místě činu zmíněnou sousedku, pomocnici a dvě děti. Pomocnice vypověděla, že při příchodu našla děti doma samotné. V kuchyni objevila krvavé skvrny. Manželka zmizela a dosud se neobjevila. Manžel odcestoval, je na konferenci v Palmdale. Dětí se zatím ujala sousedka a pomocnice byla zatčena.

Zatčena?

Mick pročítá výpověď pomocnice. Dorazila ve čtvrt na šest odpoledne, v prvním patře našla mladší dceru a vyměnila jí plenu. Potom se vrátila do přízemí a objevila v kuchyni krev. Zavolala sousedce a čekala, dokud nepřijela hlídka. Strážníci ji bez váhání zatkli.

Proč?

Mick zkoumá její nacionále. Ruby Wrightová, věk dvacet dva let, bydlí v Trebeck Row 1467, čtvrť South Central. Černá.

Aha, proto.

„Náčelníku,“ zavírá za sebou Mick dveře a rázuje chodbou k šéfově kanceláři. „Náčelníku, to ji strážníci opravdu zatkli jen tak?“

„Preventivní opatření,“ krčí rameny Murphy. „Dokud neprověříme její výpověď.“

„Přece je to svědek. Ne podezřelý.“

„Jasně. Ale může do toho být nějak zapletená. Kdo se první ocitne na místě činu, je vždycky podezřelý.“

„Chci s ní mluvit.“

„A co kdybyste se nejdřív podíval do toho baráku?“ Murphy si popotahuje kalhoty a přes opasek se mu valí záhyby tuku. „No tak, Blanku, skočte do auta, ať už jste tam! Čekám od vás trochu detektivní práce, pane detektive.“

„Dobře, Murphy, už jedu, tak se zbytečně nerozčilujte, škodí to zdraví.“

Mick dokáže poznat, kdy prohrál. Náčelník ho nemá rád, na tom ale není nic divného. Dostal se sem protekcí. Jeho šéf v Brooklynu zatahal za pár nitek a policejní sbor města Santa Monica si náhle uvědomil, že ve svých řadách nutně potřebuje detektiva. Takže si Mick teď užívá atmosféry nejnudnějšího města v celé Kalifornii. Horko na něj těžce doléhá, občas se mu motá hlava, jako kdyby přebral; a nejhorší zločin za poslední dobu se tu udál, když malému Timmymu někdo ukradl zbrusu nové kolo značky Schwinn.

Už dvakrát se v Sunnylakes ztratil. Zatracená jména ulic, kdo je vymýšlel? Je to tu samý Vyhlídkový vrch, Borůvkový les, ulice U Velkého parku a Horské louky. A hlavní třída se – nekecám – jmenuje President Avenue. Nejspíš jim sám Eisenhower přijel osobně přestřihnout zatracenou pásku. Ano, Mick před očima úplně vidí výjev jak z volebního plakátu. Upravené nové domky, všude vlajky, poštovní schránky se lesknou v paprscích slunce. Ulice tak uklizené, že by člověk mohl používat místní dlažební kostky místo talíře, jenže to samozřejmě nikdo nedělá, protože všichni mají doma krásný rodinný stůl a porcelánové nádobí z obchoďáku Wards.

V ulici Rosewood Drive, tedy V Růžích, není v dohledu ani květ. Číslo 47 stojí až na konci, z jedné strany k němu dost těsně přiléhá nějaké růžové stavení a za stromy je sotva viditelný velký dvouposchoďový dům. Podél cesty parkují auta a kolem většího a vzdálenějšího domu se hemží lidé. Určitě pátračka, která sem dorazila první.

Mick zastavuje před vjezdem, hned vedle červeného chevroletu. Vystupuje z auta a přitom postřehne pohyb záclony v okně růžového domu. Někdo se dívá. To je zajímavé: na tak odlehlém, klidném místě se prostě nemůže stát, že by někdo cizí jen tak přijel před dům, vkradl se dovnitř, unesl jeho obyvatele – a vůbec nikdo ze sousedů by si toho nevšiml.

Dveře čísla 47 jsou přelepené páskou, tu však někdo přetrhl. Volný konec se táhne až na schody. Mick se rozhlíží, připadá si tu trochu nepatřičně. Vzápětí vejde do domu.

Budova je… moderní. Linoleum v chodbě zdobí purpurový čtvercový vzor a světla jsou z chromované oceli. Všímá si rodinné fotografie, hrdě vystavené na skříňce u zdi. Zachycuje Joyce Haneyovou s dítětem na klíně. Menší děvčátko je ještě batole, větší má vlásky svázané do culíku a usmívá se jako v reklamě na pravý americký chléb Sunbeam. Frank Haney, milující manžel a hrdý otec, stojí za nimi a objímá svou ženu a děti – jeho postoj působí stejně ochranitelsky jako majetnicky. Má plavé vlasy, modré oči a hranatou čelist, která hlásá do světa, že její hrdý majitel byl ve fotbalovém týmu na střední škole nepochybně rozehrávač. Ksicht jako požární alarm, pomyslí si Mick. Člověku se do něj chce praštit.

Joyce je krásná žena, za což vděčí ve stejné míře důsledné péči o vzhled jako darům matky přírody. Má hnědé, dokonale upravené vlasy, tenké rty zvýrazněné rtěnkou a nepříliš velké zelenohnědé oči s oním zasněným výrazem, jaký vídáme u filmových hvězd. Ten vyumělkovaný výraz se k ní nehodí, říká si Mick. Nejde dohromady s jejím něžným, trochu unaveným úsměvem. Podvědomě mu připadá, že tahle žena dokáže ocenit i poněkud drsnější vtípek.

Kuchyně je jediná část domu, kde vládne doslova bordel. A to pořádný. Mick stojí ve dveřích a dává si na čas, aby se mu celý výjev uložil do paměti. Na podlaze je krev. Rudá stopa se v jednom souvislém cákanci táhne od dřezu až ke dveřím. V koutě leží napůl rozmotaná role papírových utěrek a uprostřed krvavé louže leží kus modré látky. Krev už se dávno srazila, takže má rudohnědou barvu. Kolem se válí zmuchlané ubrousky, jak se kdosi pokoušel otřít okolí dveří.

Mick si prohlíží krvavé skvrny. Za svou kariéru detektiva v Brooklynu viděl už hodně: následky rvačky na nože mezi znepřátelenými gangy, těla práskačů umučených italskou mafií, i toho bláznivého japonského staříka, který si vrazil nůž do břicha a sám se vykuchal. V porovnání s tím vším zde zas tolik krve není. Jenže tady, v kuchyni předměstského domku, kde za oknem kvetou kopretiny, na dveřích lednice visí dětské kresbičky a na lince stojí srovnané plechovky s cukrem, kávou a ovesnými vločkami, působí taková scéna úplně jinak. Svým způsobem mnohem strašidelněji.

V patře není k vidění téměř nic zajímavého. Uklizená ložnice, dokonale ustlaná manželská postel, zakrytá nabíraným přehozem. V rohu stojí toaletní stolek levandulové barvy, na něm vyrovnaná dámská kosmetika. Rychlá prohlídka zásuvek odhaluje spoustu spodního prádla; vše je čisté, pečlivě srovnané, slušné, žádný úchylný střih. Manžel vlastní celý harém společenských bílých košilí, dokonale srovnaných ve skříni. Obleky jsou nažehlené a puky ostré jako břitva. Ani známky po nějakém spěšném oblékání, a nezdá se ani, že by se někdo chystal na cestu a pakoval.

V dětském pokoji nepanuje takový pořádek. Lůžko starší dívky je ustlané, ale v postýlce té menší je povlečení zmuchlané u pelesti na jednu hromadu. Na přebalovacím pultu je hnědá skvrna a opodál leží znečištěná plena, ze které se šíří zápach. Koupelna a pokoj pro hosty nejsou ničím zajímavé.

Seržant Hodge si hoví na terase, rozvalený v pruhované zahradní židli a přehlíží ten nejúzkostlivěji udržovaný trávník, jaký Mick kdy viděl. Hodge drží v ruce láhev limonády a působí jako člověk zcela smířený se světem.

Mick se tiše přikrade až za něj a plácne seržanta po rameni tak silně, že málem upustí své pití. „Doufám, Hodgi, že jste si přinesl vlastní colu.“

„Jasně, detektive,“ škrábe se Hodge na nohy. „Přeci bych jim tu nelez’ do lednice. Jen jsem si na chvilku hodil nohy nahoru. Je moc vedro, aby tu člověk celou dobu stepoval.“

Mick přemáhá pokušení posadit se vedle seržanta. Sluneční jas se odráží od dlaždic lemujících bazén. Ve škvírách mezi nimi nevidí Mick ani jediný lístek plevele – žádná rostlina by se neodvážila narušit ten dokonalý řád. Jen truhlík s kakosty na terase představuje úlitbu barvám a veselí.

„Pan manžel rád zahradničí,“ přichází Hodge se svým postřehem.

„Spíš je to pořádný neurotik,“ odtuší Mick s křivým úsměvem.

„Pardon, pane, cože je?“

„Ale nic.“

„Tak jakou máte teorii, detektive?“

Mick se pobaveně šklebí. „Zatím žádnou.“

„Copak vás vůbec…?“

„Nechávám si otevřené možnosti. Je příliš brzy na nějaké ukvapené závěry.“

„Aha. Tak jo,“ přikyvuje Hodge, jako by rozuměl, což očividně není tento případ.

„Jak se to tu dnes seběhlo?“ zajímá se Mick. „Ráno jsem samozřejmě četl hlášení, ale rád bych to slyšel přímo od vás.“

„Jako první byl na místě činu strážník Murray. Našel krev a zavolal na ústředí. Tady v Sunnylakes dělaj’ jen přestupky, víte? Sem tam někdo přebere a pak sedne za volant nebo propleskne manželku, nic víc.“

„Tohle nebyl případ domácího násilí?“

„Těžko, manžel je pryč. V neděli večer odjel do Palmdale. A ženu viděli svědkové naposledy včera ráno. Asi v devět zašla nakoupit do obchoďáku a dcery nechala u sousedky, Nancy Ingramové. Vrátila se v jedenáct a vyzvedla si děti. Měla dobrou náladu. Chvíli si s povídaly, pak musela Ingramová do práce. Mluvily o tom, co udělat k obědu. Nikomu nepřišlo nic zvláštního. A pak… kdo ví?“

„Starší dceru objevili venku?“

„Jo, našla ji pomocnice. Měla přijít na pátou, ale samozřejmě dorazila pozdě. Je černá, víte? Našla holku, zavedla ji dovnitř a přebalila tu malou. Když přišla do kuchyně, viděla krev.“

„Tak jste ji zatkli.“

Hodge krčí rameny. „Připadalo mi, že tu vykládá báchorky.“

„V jakém smyslu?“

„Šla přebalit dítě, a ani nezkontrolovala, jestli je paní Haneyová doma?“

„A co když to Haneyová dělala běžně, že nechávala děti jen s pomocnicí? Ptali jste se jí?“

„To nešlo. Byla… rozrušená.“

„Pokoušeli jste se ji uklidnit?“ Mike má pocit, jako by kousl do něčeho hořkého. Dokáže si dokonale představit celý výjev. Na podlaze krev, ječící děti, do toho huláká seržant Hodge. Rozrušená. Za tohle si na něj pořádně došlápne – jako zdivočelý slon.

Hodge opět krčí rameny. „Jen kdybyste to viděl na vlastní oči, pane. To dítě mělo na sobě jen plínu. Kopalo pomocnici a vřískalo. To člověku něco napoví, ne?“

Mick zdvihá obočí. „Skutečně?“

„Pomocnice křičela na tu starší holku, ať se nedotýká toho bordelu v kuchyni. Chápete? Chudinka malá se snažila otřít krev svojí mámy. Pak přišla sousedka, madam Ingramová, hned jí vrazila pár facek a –“

„Sousedka udeřila tu holčičku?“

„Ne, pomocnici. Byla to jen facka. My –“

„Copak jste nezajistili dům?“ uniká Mickovi zaúpění. „Neodvedli jste svědky pryč? Kdo tam ještě byl? Kolik lidí se producírovalo po místě činu?“

„Teda, nijak moc,“ vztyčuje seržant Hodge prsty a počítá. „Já, strážníci Murray, Stanwitz a Anderson, pomocnice a madam Ingramová. To bude všechno. Hm, ještě mlíkař.“

„Mlékař?“

„Ukázal se těsně před šestou, pane. Tvrdil, že zapomněl na máslo.“

„Bože, to snad ne.“

„Ale pak jsme natáhli pásku. Dneska už se dovnitř nedostala ani živá duše. „A sousedi, co se venku sešli, se chystaj’ pořádně prohledat okolí. Nejsou tu, jen aby zevlovali.“

Mick si masíruje kořen nosu a čeká, až se uklidní a jeho roztrpčení nebude znát na hlase. Nemá smysl Hodge poučovat. Na to je už příliš pozdě.

„Fotograf a chlapi z laboratoře sem dorazí odpoledne,“ dodává Hodge z vlastní iniciativy. „Už jsme prohlídli okolní pozemky a břeh jezera. Nic, tělo nikde není. Její auto ale pořád parkuje před domem, takže tím neodjela.“

„Máte nějaké zprávy od manžela?“

„Ze začátku se nedal sehnat. Včera se vrátil do hotelu až pozdě v noci. Teď je na cestě sem, měl by přijet odpoledne a vyzvednout děti od Nancy Ingramové.“

„Mají nějaké příbuzné? Prarodiče, strýce, tety a tak?“

„Manželovi rodiče žijou ve Filadelfii. A její… To nám musí říct on, jestli paní Haneyová vůbec někoho má.“

„Takže zatím žádné stopy.“

„Ne, vůbec nic.“ Seržant Hodge se tváří jako štěně u prázdné misky. „Až najdeme tělo, dozvíme se víc.“

„Ale seržante, přece nevíme, jestli je opravdu mrtvá.“

„Nojo, nevíme. Jen si to ale představte: je to máma. Žádná matka při smyslech by přece neopustila děti.“

Mick usuzuje, že nemá cenu se v tom dál šťourat. Sleduje seržantův pohled a chvíli oba soustředěně hledí na plot, jako by byla šance, že přes něj každou chvíli nahlédne Joyce Haneyová a zamává pěstěnou ručkou v sametové rukavičce. Nazdar, chlapci, už jsem doma.

Hodge se protahuje, lokty propíná k uším, pak nechává paže klesnout. „Jen si to představte, postavit si plot jako tihle Haneyovi. Člověk by málem řek’, že nestojej’ o výhled ven.“

„Anebo nestojí o to, aby jim někdo nakukoval dovnitř.“

„Pane?“

„Musíme si udržet otevřenou mysl, seržante,“ zdvihá Mick svůj klobouk. „Není dobré lpět na domněnce.“

Detektiv se vrací do kuchyně, otevírá příborníky, ale nenachází nic zajímavého. Na lednici visí nákupní seznam, přilepený kouskem pásky. Psaný je pravidelným, drobným rukopisem: Koupit vajíčka, majonézu, kukuřičné lupínky, kakao a plechovku ztuženého tuku. Lednice je téměř prázdná.

Opatrně překračuje krvavé skvrny, když jeho pozornost upoutá kus modré látky. Na konci má našitý kousek bílé tkaniny, zdobený potiskem s obrázky kovbojů, kteří na koních skáčou přes plot a padají ze sedel. Mick tahá za látku, přilepenou krví k podlaze. Ta jen neochotně povoluje. Mick ji nechává být; není důvod dělat na místě činu ještě větší nepořádek.

Už mu došlo, že nejde jen tak o nějaký kousek látky, ale o dětský noční úbor z měkké, modré tkaniny, s drobnými punčochami, barevným límečkem a mnoha dalšími kovboji, nyní ovšem zakrytými hnědou barvou. Mike se pokouší vzpomenout na Sandy a Prissii, když byly v tomtéž věku. Paměť mu však přihrává jen rozmlženou vizi, prodchnutou vůní mléka, únavou z nespavosti a prstíků tak drobných, že se je bál vzít do dlaně, aby je nepochroumal.

Ještě odlupuje visačku dětské kombinézky a zkoumá, co je tam napsáno. Ano, tenhle úbor je určený pro novorozeňata.

Kapitola čtvrtá
Mick

Nancy Ingramová návštěvu policistů očekávala. U žen to vždycky poznáte. Obývák nese stopy horečného úklidu, přetažená rtěnka nanesená ve spěchu…

A nyní spočívá detektiv Michael Blank ve zbrusu novém pohodlném křesle, upíjí limonádu ze žlutě tónované sklenice a kostky ledu cinkají o okraj. Hledí paní Ingramové do modrozelených očí, zarámovaných řasami, na nichž se drobné krůpěje řasenky, použité v nadměrném množství, srazily do nevzhledných hrudek.

Nahýbá se k němu přes kávový stolek, přičemž její žlutý svetřík těsně obepíná ňadra. Mick se instinktivně o kousek odtahuje a mimoděk krouží sklenkou, jako by v ní místo limonády byla whisky. Ta by teď zatraceně bodla.

„Je mi velmi líto, že jsem před vaším příchodem nestihla lépe uklidit,“ omlouvá se paní Ingramová a svá slova doprovází všeobjímajícím gestem paže. „Starala jsem se však o děvčátka. Barbaru včera v noci třikrát trápila noční můra. A sotva jsem si stihla odběhnout naproti přes ulici k Lauře Ketteringové, když dívky sledovaly televizi. O Joyce nikdo neslyšel. Chtějí začít s pátráním a –“

Madam Ingramová naprázdno polyká. „Snad vezmu později děti na chvíli ven. Nebo bych neměla? Ach bože, vůbec nevím, co dělat.“

Mick využívá příležitost a převádí řeč na jiné téma.

„Byla jste v kontaktu s Frankem Haneym?“

„Právě teď se vrací automobilem z Palmdale. Ten ubohý muž musí být zcela bez sebe. Zjistila policie něco? Nezatelefonovala Joyce?“

„Ujišťuji vás, madam, že policie dělá, co může. Dovolíte, abych vám položil pár otázek?“

„Je to zkrátka děsivé,“ vrtí paní Ingramová hlavou místo odpovědi, „netuším, co si o tom myslet! Ta kuchyně…“

Pod vším tím líčením vypadá unaveně, říká si Mick. Zatím se jej nevyptávala na děsivé podrobnosti, ani mu nevnucovala své vlastní teorie. Prostě se bojí o přítelkyni, má pořádný strach, a zároveň se snaží působit vyrovnaně kvůli dětem. Jedna z dívek sedí venku na terase a její panenka nutkavými pohyby usilovně drhne imaginární kuchyňskou podlahu.

„Když jste naposledy viděla paní Haneyovou, nevšimla jste si něčeho mimořádného?“

„Ne, vůbec nic takového. Byla oblečená do města a zrovna se vrátila z obchodního centra. Na pár hodin u mě nechala Barbaru.“

„Bylo běžné, že u vás nechávala děti?“

„Ano, jistě. Zbožňuju její dcerušky.“ Po dolním rtu paní Ingramové přejelo takřka neznatelné zachvění. Sama žádné děti nemá. „Vůbec mi to nevadilo. Vždyť začínám pracovat až těsně před polednem. A pro Joyce je o tolik snazší, když jde nakupovat jen s jedním dítětem.“

„Nepřipadalo vám na chování paní Haneyové něco zvláštního, když se vrátila?“

„Připadala mi až moc uhoněná. Měla ohromnou tašku plnou nákupu a Lily jí visela na ruce. Nemluvily jsme dlouho, jen se ptala, jestli byla Barbara hodná, já jsem řekla, že ano, a ona dodala, že musí vařit oběd, tak jsem se s ní hned rozloučila…“ Paní Ingramová hleděla na hladinu své limonády, jako by to byl povrch křišťálové koule. „Ach bože, nechci ani pomyslet, co se tam vůbec mohlo přihodit. Tolik krve!“

„Muselo vás to pořádně vyděsit.“

„Zrovna jsem se vrátila z práce a upravovala se. V té chvíli jsem zaslechla, jak Lily křičí. Nepřestávala, tak jsem za okamžik vyšla ven. Dveře byly otevřené a na trávníku jsem spatřila Ruby, křičela jako nějaká harpyje a já…“ paní Ingramová zaváhala. „Okamžitě jsem vycítila, že se Joyce něco přihodilo. Nejspíš ženská intuice.“

Vrstvou šminek na tváři paní Ingramové prosakují slzy. Mick by ji rád uklidnil. „Prolitá krev vždycky vypadá hůř. Ve skutečnosti stačí často i drobné zranění, aby z něj bylo dost krve. Paní Haneyová byla nejspíš zraněna, můžeme však doufat, že stále žije.“

„Myslíte, že šlo o únos?“

„To je jistě možné. Nebo se sama zranila a pak odešla hledat pomoc. Právě v této chvíli náš strážník obvolává všechny nemocnice v okolí.“

„Měla zatelefonovat mně. Nebo Lauře.“

„Lauře Ketteringové? Jsou s Joyce dobré přítelkyně?“

„Je to skvělá sousedka,“ odpovídá paní Ingramová s lehce posupným výrazem, „jen… se trochu moc věnuje práci v domácnosti. Její manžel je filmový producent, který dře jako mezek. Ona má tři malé děti, a tak jí nezbývá čas na společenský život. S Joyce jsou si blízké, ale ne tolik jako já.“

Mick si poposedne a křeslo pod ním zaskřípe. „Proč jste dala facku Ruby Wrightové?“

Po důkladně zapudrované tváři madam Ingramové přeběhne výraz znechucení. „Protože byla hysterická a nedokázala zvládnout ta děvčata. Barbara si namáčela prsty do krve. A Lily… Bože můj, byla celá zašpiněná a polonahá jako nějaké dítě z ulice. Nezbývalo mi, než se ujmout velení.“

„Slečna Wrightová uklízí i u vás?“

„Ano, přibližně dva roky zaměstnávám Ruby jako pomocnici.“

„Jak často k vám dochází?“

„Každé pondělí, středu a pátek od jedné do půl páté odpoledne.“

Mick si nemůže pomoct a se zájmem obhlíží prostory. Co se tady dá čistit a uklízet, aby to zabralo víc než deset hodin týdně?

„Když skončí práci ve vašem domě, přechází vždy do domu manželů Haneyových?“

„Když se Joyce s Frankem přistěhovali, ptali se mě, zda nevím o někom, kdo by jim pomohl postarat se o dům. Doporučila jsem jim Ruby. Pro Joyce je péče o jejich domov velmi důležitá, a s těmi dvěma dětmi…“ Paní Ingramová se zdvořile usmívá. „Já bohužel nemohu zůstávat doma, jinak bych si vlastní domácnost dokázala snadno udržovat sama. Jenže od smrti mého manžela… pracuji v místní realitní agentuře, provádím zájemce po nabízených nemovitostech tady v Sunnylakes.“

Mick srká další doušek nápoje. Limonáda v pohárku z tmavě žlutého skla barvou připomíná dobře uležený vzorek moči. „Co byste mi mohla povědět o manželství Haneyových?“

„Ach, Frank je obdivuhodný muž. Jak je starostlivý, jak je své ženě oddaný! Haneyovi jsou šťastný pár. Já…“ Paní Ingramová několikrát rychle za sebou mrká, „nechci si ani představovat, co…“

Mick odkládá limonádu a vstává. Není důvod návštěvu protahovat. „Děkuji,“ ukončuje rozhovor. „Pokud byste si vzpomněla ještě na něco důležitého, zavolejte nám, prosím.“

Před domem parkuje veliký černý pontiac, který mu zatarasil výjezdovou cestu. Mick utrousí nadávku a hodnou chvíli popojíždí o centimetry dopředu a dozadu, než se mu podaří dostat vůz na silnici. Za linií stromů se míhá shluk obleků, šatů a klobouků: přátelé Joyce Haneyové hledají ztracenou ovečku ze sunnylakeského stáda.

A Micka díky tomu něco napadá. Nechává auto napůl vystrčené do silnice a zvolna se vydává k domu, v němž nejspíš bydlí Ketteringovi. Když má za sebou asi polovinu cesty, objeví se u linie stromů žena, která si zprvu není vědoma jeho přítomnosti a schovává do kabelky překládaný kus papíru. Když spatří Micka, úlekem sebou trhne.

„Kdo jste?“

Mick uctivě smeká klobouk. „Detektiv Michael Blank, policie Santa Monica. A vy?“

„Nezdá se mi, že by vám do toho něco bylo.“

Ale to se mýlíte, madam, jistěže je. A nejen do vás; tady se toho zjevně děje víc, než je na první pohled patrné. Mick přejíždí pohledem její rozcuchané vlasy, odřené lehké boty a tyrkysovou blůzku, která vede nesmiřitelnou válku barev s purpurovou sukní. Žena je ještě poměrně mladá, ale ve tváři má vepsány neklamné stopy trápení.

„Vy jste zrovna vyšla tady z toho domu?“

„Chystám se pomáhat s hledáním pohřešované.“

„Jste její sousedka?“

Dívka se zachvěje. „Ne.“

„Tedy rodinná známá? Co to bylo za papír, který jste zrovna schovávala?“

„Leták. O tom pátrání.“

„Mohu se –“

„Deeno, tady jsi.“

Mick se rychle otáčí. Jedna z žen se oddělila od houfu. Má na sobě jasně zelené šaty, bílé rukavičky a ve tváři zasmušilý výraz.

„Čekali jsme na tebe,“ obrací se k ženě jménem Deena. „První skupina pátračů už vyrazila. Můžeš je dohnat, nebo počkat s Laurou. Říkala, že tu pro všechny případy zůstane.“

„Laura Ketteringová?“ zajímá se Mick.

Až v té chvíli jej žena poctí pohledem. „Ano, pane. Jste od policie?“

„Detektiv Michael Blank, madam. S kým mám tu čest?“

„Detektiv? Ale to je báječné,“ usmívá se nevesele. „Prosím, pojďte k nám. Máme takové obavy! Jmenuji se Genevieve Craneová a tohle,“ ukazuje na rozmrzelou ženu, „je Deena Klintzová.“

„Přítelkyně Joyce Haneyové?“

„Všichni jsme tu dobří přátelé,“ odpovídá Genevieve. „Já jsem předsedkyní sunnylakeského výboru pro povznesení ženy. Bezpochyby jste si přišel promluvit s Laurou, ráda vás představím.“

Laura Ketteringová, manželka filmového producenta a paní dvouposchoďové vily, vystavěné v napodobenině jižního stylu z éry před občanskou válkou, je malá, má zarudlé oči a připomíná myš. Paní Craneová uvádí Micka jako detektiva od policie, čímž nanovo otevírá stavidla uslzené výmluvnosti.

„Je to všechno tak děsivé,“ štká paní Ketteringová. „A hned v našem sousedství. Zkrátka hrůza!“

„Ano,“ přikyvuje Mick. „Ale my se té záhadě dostaneme na kloub. Všimla jste si včera něčeho neobvyklého?“

„Ne. Byla jsem doma s dětmi.“

„Nikdo vám nevolal, abyste přišla vyzvednout…“ Mick loví z paměti jméno, „malou Barbaru?“

„To mě na tom právě děsí! Joyce vždycky volala. Kdybych jen bývala věděla…“ Paní Ketteringová se chvěje a ztišuje hlas. „Myslíte, že byla… že došlo k násilí?“

„Není třeba hned malovat čerta na zeď,“ uklidňuje ji paní Craneová, ale i přes její tvář přelétá stín obav. „Prosím, Lauro, prostě jen odpovídej na otázky pana detektiva.“

„Co mi můžete povědět o manželství Haneyových?“

Paní Ketteringová na Micka upírá nechápavý pohled. „Co máte na mysli?“

„Je jejich manželství šťastné? Svěřila se vám někdy Joyce, že by měli problémy?“

„Pokud mohu posoudit,“ vstupuje do hovoru paní Craneová, „je Joyce Haneyová šťastně vdaná žena.“

„Mají jen běžné problémy,“ mumlá paní Ketteringová.

Mick cítí, jak se mu vzadu na krku ježí drobné chloupky. „Jaké problémy?“

„Ale, to nic není,“ kvapně ji přerušuje paní Craneová. „Frank tvrdě pracuje a Joyce to po narození Lily trochu obtížněji zvládala. Trpěla poporodní depresí. Dostala na to nějaké prášky a rychle se sebrala. Frank a Joyce byli vždy šťastný pár.“

„A ty děti,“ dodává paní Ketteringová. „Rozkošné holčičky. A jak bývají krásně upravené. Joyce má úžasný cit pro barvy. Viděl jste, jak vyzdobila salónek? Je to zkrátka…“

„Znala jste Joyce předtím, než se sem přistěhovala?“

„Ne.“

„A hovoří někdy o své minulosti?“

Paní Ketteringová vrhá pohled na paní Craneovou, která odpovídá místo ní. „Nijak zvlášť. Pokud je nám známo, vyrostla ve Filadelfii u pěstounů – její rodiče zemřeli, když byla ještě malá. Pracovala jako sekretářka a v té době se seznámili s Frankem. Vzali se, narodila se jim Barbara a pak Franka povýšili, tak se přestěhovali sem. Je to asi dva roky, prý už měli až po krk toho věčného deště.“

„Určitě vás potěšilo, že se tu objevili tak milí sousedé,“ obrací se Mick na Lauru Ketteringovou.

„Ach ano, jistě. Když vím, že nedaleko žijí důvěryhodní lidé, hned mám větší pocit bezpečí.“ Hlas se jí láme. „Teď to ovšem působí jinak…“

„Na vašem místě bych se netrápil přehnanými starostmi.“

„Jistě,“ přitaká paní Craneová a vrhá na něj pohled plný důvěry. „Nepochybuji, že pan detektiv a jeho muži učiní, co bude v jejich silách, aby Joyce nalezli.“

Mick si nasazuje klobouk a rozhlíží se po Deeně Klintzové, ta však není k nalezení. Proto zamíří stezkou mezi stromy zpět, skočí do svého buicku a spálí si dlaně o volant.

V kanceláři si strhne sako a odhazuje klobouk do kouta. Košili má v podpaží úplně promočenou a kolem límce mu vykvetl zavlhlý kruh, podobný oprátce upletené z potu a vedra. Detektiv si dává nohy na stůl a užívá si pocitu, že může. Pak stráví pár minut se zavřenýma očima. Snaží se nemyslet vůbec na nic.

Joyce Haneyová. Zmizela. Ale co ta krev? Prala se s někým? S lupičem? Nebo jen uklouzla a udeřila se do hlavy? Ale že by se pak vypotácela na ulici zalitou sluncem a nikdo si ničeho nevšiml? A proč poslala dceru, aby počkala venku?

Ten obleček. Něco tu nesedí. Nejspíš mu ušla nějaká drobnost a ta teď klepe na zadní vrátka jeho vědomí. Jen ji zatím nedokáže otevřít. Na chvíli jej přemáhá zoufalství, tak bere telefon a volá manželce.

Fran okamžitě bere telefon. „Halóóó, tady rezidence Blankových.“

„Co tě žere?“

„To je fuk. Já –“

„Ale to já taky, zlato.“

„Cože?“