Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

KARINE LAMBERTOVÁ

Všechny barvy noci

Z francouzského originálu Toutes les couleurs de la nuit, vydaného nakladatelstvím Calmann-Lévy v Paříži v roce 2019, přeložil Tomáš Kybal.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2020
jako svou 7870. publikaci.

Redakce Sára Töröková
Korektura Petra Stejskalová
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce a obálka Hana D. Benešová
Sazba Alena Benešová
Formát ePub Štěpán Böhm
Tisk a vazba Finidr, a. s., Český Těšín

První vydání, Praha 2020

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Toutes les couleurs de la nuit
by Karine Lambert © Calmann-Lévy, 2019
Published by Calmann-Lévy, France
Translation © Tomáš Kybal, 2020
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020

All rights reserved

ISBN 987-80-7625-492-3 (ePub)
ISBN 987-80-7625-491-6 (pdf)
ISBN 987-80-7625-138-0 (print)

Ženám,
mužům i dětem kráčejícím ve tmě a všem,
kdo jim svítí na cestu.

Vysázet si zahradu znamená
věřit v zítřek.

– Audrey Hepburnová

Kapitola 1

„Zprávy nejsou dobré, pane Moreli.“

Vincent si klade otázku, proč na něj oftalmoložka tak upřeně hledí.

„Příčinou nedostatečného vidění jsou mitochondriální změny v genomu pětadevadesáti procent jedinců postižených touto neuropatií.“

Lékaři mají schopnost omráčit své pacienty učenými slovy, ale tahle si zaslouží stát na prvním místě na stupínku vítězů. Včera na konci prvního setu exhibičního zápasu zdvihl pěsti k nebi na znamení vítězství. „Vincent, šampion! Vincent, šampion!“ skandovali žáci, aby ho povzbudili. On vedl zápas, ale jeho přítel Nicolas střídal krátké míče a příčné voleje. V návalu adrenalinu převzal iniciativu, bod po bodu až do mečbolu. Jeho protivník rozhozený dokonalým lobem, který Vincent obratně umístil na základní lajnu, se uklonil. Denise, Madeleine, Edwige a Arlette, jimž bylo dohromady dvě stě osmdesát sedm let, v plisovaných sukních jako za časů Navrátilové, svému učiteli zatleskaly.

Doktorka Catherine Leroyová škrábe na list papíru nečitelné litery a nějakou čmáranici bez hlavy a paty. Co to může být? Měsíc, šrouby, žárovky? Anebo proděravělé šprcky? Nic, co by vypadalo jako jeho oči.

„Rodinná anamnéza poruchy vidění je zjištěna v šedesáti procentech případů. Žena postižená touto patologií ji obyčejně předá celému svému potomstvu, muž zřídkakdy. Vy už jste tatínek?“

„Napřed hledáme nějaký prostornější byt.“

Po zápase naskočil na své kolo a šlapal vestoje, aby byl včas na schůzce, vzrušený pomyšlením, že v tom bytě bude nejspíš vyrůstat jejich dítě.

Rozhodli se s Émilií žít společně. Před dvěma lety se jeho mladá žačka vloudila z hromadných kurzů do soukromého kurzu, do jeho rozvrhu, do jeho postele a nakonec do života. Díval se, jak se prochází prázdnými místnostmi, lehká a jarní jako její květované šaty. Ignorovala realitního agenta, jenž jim přeříkával svůj refrén, něžně mu prohrábla vlasy a pošeptala mu do ucha: „Myslím, že by nám tu mohlo být dobře, i když to není právě dům našich snů.“ Má rád, když říká „náš byt, naše prázdniny, naše sny“, jak tím způsobem spojuje jejich životy.

Prosklenou stěnou ordinace si Vincent všiml na druhé straně ulice mladíků driblujících na basketbalovém hřišti. V ložnici, kde se budou milovat, umístí postel naproti oknu, aby viděl kus nebe. Jeho aromatické bylinky porostou na balkoně v závětří, a i když tam není Seina, v sousední zahradě se tyčí majestátní platan.

„Posloucháte mě, pane?“

„…“

„Pane Moreli, nevím, jestli dobře chápete situaci, máte Leberovu zrakovou neuropatii. Nezaměňovat za kongenitální amaurózu a idiopatické stelární neuroretinitidy, tedy nezávisle vzniklé hvězdicové nervové záněty sítnice.“

„Přiznávám, že jsem se v tom trochu ztratil.“

„Vaše oči neslábnou simultánně.“

Tak je to tedy. Jednou se někde dočetl, že máme jedno oko výkonnější než druhé, a to, které to pořád vyvažovalo, musí být unavené. Naposledy mu připadaly ty bílé lajny na konci kurtu abnormálně široké. V zrcadle v šatnách se jeho odraz po sprchování ztrácel v páře. A včera během prohlídky bytu minul stupínek do koupelny a jen tak tak se chytil umyvadla. Émilie se tomu zasmála svým nakažlivým smíchem. Určitě nic vážného. Ostatně nic ho nebolí, a když bude muset nosit brýle, bude je nosit. Proč z toho dělat takový cirkus.

„Pokud bych měl na výběr, zvolil bych si kontaktní čočky, brýle by mi mohly při hře padat.“

Doktorka Leroyová zkříží ruce na psacím stole.

„Vyjádřila jsem se možná příliš odborným slovníkem. Abych to formulovala jednoduše, máte vážnou oční chorobu. Přijdete o zrak.“

Celou jeho levou nohu zachvátí třas. Zvládnout ji, vstát, opustit to místo.

„Přejete si sklenici vody, pane Moreli?“

Rozhodně se nedokáže soustředit na to, co mu říká. Zase v myšlenkách zabloudí jinam. Podle realitního agenta nejspíš majitel jejich nabídku přijme. Doufají, že se přestěhují začátkem léta.

„Nerozumím, o čem to mluvíte.“

„Dám vám tuhle brožuru. Vydala ji společnost Otevřítoči.org, která pomáhá slabozrakým. Tam se dozvíte všechny potřebné informace. Na nic nečekejte a brzy je kontaktujte.“

„Přijít o zrak a být slabozraký je totéž?“

„Ne tak úplně. Při naší první schůzce jsem vás varovala, že podle výsledků přetrvávají pochyby.“

„Vy jste mě varovala, jako kdybyste mi oznamovala, že bude pršet.“

Poté, co po něm chtěla, aby četl směšně maličká písmenka a určoval barvy, jako by nedokázal odlišit zelenou od modré, mu rozkapala zornice nějakou chladnou nepříjemnou tekutinou, aby si prohlédla jeho oči pod mikroskopem. Pak trvala na tom, že dnes zkontroluje zrakové pole a udělá fluoanginografii, a on si myslel, že to přehání.

„Jde o choulostivé vyšetření, nechtěla jsem vás příliš znepokojovat předtím, než bude opravdu jasná definitivní diagnóza.“

„Už se stalo.“

„Choroba postupuje. Vaše levé oko je již bohužel zasažené, to druhé bude rychle následovat.“

„Rychle?“

Nahlédne do svých poznámek, jako by zvažovala, zda mu dát poslední odročení. Nebo aby získala čas.

„Mezi třemi a pěti týdny. Je mi líto.“

Líto! To je všechno, co mi dokáže říct? Radši by slyšel: „Chce to trochu trpělivosti, proběhne běžná operace, pak rekonvalescence a budete vidět jako dřív.“

„Nedáváte mi žádnou naději? Jakou mám šanci, že tomu uniknu?“

„Bohužel je to nezvratné.“

V dědově nemocničním pokoji použil lékař tentýž výraz. Nezvratné. A měsíc nato byl děda mrtvý.

„Pro dnešek to stačilo, ale budete muset přijít na elektromagnetickou rezonanci mozku, abychom zjistili případné další patologie. Doprovodí vás někdo?“

„Ještě si dokážu pomoct sám.“

„V takovém okamžiku je lepší mít někoho vedle sebe. Radím vám, abyste zavolal někomu blízkému, aby pro vás přijel.“

V čekárně pobrekává nějaký malý kluk sedící vedle své matky. Koktá, že holkám se nelíbí opice s brýlemi. Ona ho přesvědčuje, že má nejkrásnější oči na světě.

Kapitola 2

Vincent jde po chodníku od zdravotního střediska v parku Johanky z Arku, aniž by před sebou napřahoval ruce, bez klopýtání a bez toho, že by se někoho chytal za loket nebo před sebou šátral neblahou bílou holí, a mechanicky přejde bulvár de la Marne. Tři týdny, nebo pět týdnů?

Vstoupí do knihkupectví, namátkou vezme do ruky jednu z vystavených knih a přečte si zadní obálku. Autor pobýval několik měsíců na Sibiři. Písmena jsou čitelná. V regálu s komiksy má na sobě jedna žena vypasované šaty, v kaštanových vlasech uvázaný oranžový šátek a na nohou boty zbarvené do žluta. Stěny jsou modré jako obloha.

Podél avenue de l’Opéra jsou barevné obchody, zářící lidé, světelné reklamy. Nikdy neviděl tak dobře.

Na školním dvoře kdysi hrával hru „Byl bys radši hluchý, nebo slepý? Když při škytavce zašilháš, zůstane ti to na celý život“. Vždycky odpovídal, že hluchý, nikdy nešilhal, pije mrkvovou šťávu, jí bio, nekouří, každou neděli uběhne dvacet kilometrů, neúnavně šlape do pedálů do svahů. Čas od času se opravdu pěkně namaže, ale to jen když ho kamarádi pozvou na mejdan.

Tři bloky odsud za chvíli začíná hrát kino. Koupí si lístek, jakýkoliv, a posadí se do poslední řady. Děj se odehrává v Londýně. Dva mladí se baví v dešti před domem z červených cihel. Když se objeví titulky, prudce se mu rozkmitá noha. Nakloní se k plátnu, promne si oči, prudce vstane, zakopne o nohy nějakého diváka a vyběhne do tmy.

V té chvíli nejspíš doktorka Catherine Leroyová přijímá dalšího pacienta. Krátkozrakost nebo zánět spojivek. Normální náprava, pár kapek, není se čeho bát. Co dnes uvaří k večeři? Váhá mezi skopovou kýtou, zelenými fazolkami a brokolicovým quichem. V jejím denním rozvrhu se nezměnila ani čárka. Jestli si myslí, že ji sedmadvacet let studia ochrání před katastrofou, tak má o kolečko míň. Tenhle překážkový běh, ať vrozený, nebo získaný, se běží, jak to jde, s drobnými schopnostmi i velkými úzkostmi, a pak jednoho obyčejného jarního rána, které začíná masturbací ve sprše a miskou cereálií, člověk narazí držkou do zdi.

Tři týdny, maximálně pět. Třikrát sedm dvacet jedna. Pětkrát sedm třicet pět. Mezi jednadvaceti a pětatřiceti dny. Celý zadýchaný se schoval do průchodu blízkého domu. Zavolat Émilii? Srdce mu v hrudi buší, dokud to neřekne, neexistuje to. Zavolat Émilii! Ta jeho obavy uklidní.

„Čekala jsem tě. V kolik hodin přijdeš?“

„Jsem nachcípaný, nepřijdu.“

„Sakra! Máš teplotu?“

„Řekl bych, že nejmíň devětatřicet. Už se ani neudržím na nohou.“

„Chudáčku můj malý, mám ti dojít do lékárny?“

„Potřebuju se jen vyspat, zítra bude po všem.“

„Přinesu ti vývar a analgetika.“

„Nedělej si starosti, půjdu brzy spát, líbám tě.“

Vincent zamává na první taxi, které jede kolem, a vyčerpaně se zhroutí na zadní sedadlo.

A co kdyby požádal taxikáře, aby ho odvezl na letiště? A co kdyby se usadil na Sibiři, šel by tam ten syndrom za ním? Nezničil by ho mráz? Chtěl by se probudit v kůži někoho jiného, přetočit ten den na začátek. Rozprášit ten čtvrtek 25. dubna. Vymazat tu oční lékařku z mapy.

„Kam to bude, pane?“

„Avenue des Chènes, číslo 87, vezměte to přes támhleto nábřeží.“

Ve zpětném zrcátku se odráží obličej chlapa tmavé pleti s černýma zářivýma očima. Vincent tedy neuvidí, jak tenhle obličej zbrázdí vrásky a tahle rozčepýřená tmavohnědá kštice prokvete bílými pramínky?

„Jednosměrky, pěší zóny a práce na vozovce všechno komplikují, ulic pořád ubývá.“

Vincent neposlouchá. Tyhle okamžiky prchavých setkání přitom míval vždycky rád.

„Daně, trestné body, vezmi, nebo nech být. A to nemluvím o pokutách nebo o Uberu, co mi přebírá všechny zákazníky.“

Proč zrovna on? Co udělal za chybu?

„Jak se mám přeškolit, v mém věku? Jediné řemeslo, co znám, je taxikařina.“

„Zastavte mi tady.“

A on, Vincent Morel, jaké řemeslo by byl schopen vykonávat, kromě posílání míčku přes síť?

Řeka ukusuje ze břehů. Pod mostem děravé krabice, rezavý vozík z hypermarketu, stará pokrývka a vykuchaná matrace. V tom haraburdí žije nějaký muž nebo žena. O pár kroků dál sedí na plátěné sedačce rybář a právě nahodil. Splávek plave, nehybně, a nevyhnutelně se potopí. Jde jen o trpělivost. Ryby o svém osudu nic netuší. Šedá voda se zachvěje, rybář navíjí, kořist sebou mrská a muž vítězně vytahuje plácajícího se kapra. Otočí se k Vincentovi.

„Tvrdnu tu už dlouho, aby byl člověk v životě odměněnej, musí bejt děsně vytrvalej.“

Vincent neviděl, jak splávek mizí.

Tři týdny, to je za kolik hodin?

Kapitola 3

Dvanáct schodů do prvního patra. Vincent se chytí lesklého zábradlí a stoupá dál se zavřenýma očima ke svému bytu.

„Na co si to hrajete, pane Moreli?“

Nájemník ze druhého patra pootevřel dveře.

„Zkouším si skeč na večírek, pane Martinezi.“

Na taburetu leží časopis s Yannickem Noahem na obálce. Příští měsíc začíná Roland Garros. Vždycky míval tohle období před létem rád, odteď pro něj bude dobou přátelských setkání, tak odlišnou od doby, kdy byl v soutěži. Už je tomu opravdu pěkně dávno, co se jeho stres změnil v potěšení. Vincent vydržel v legendárním pařížském turnaji jedno kolo. Byla to velmi výjimečná rodinná událost: do Auteil mu přijeli fandit rodiče a to na něj nadlouho zapůsobilo, navzdory zklamání, že velmi brzy vypadl s jedním švédským hráčem. Dnes ničeho nelituje. Trénovat mládež a staré dámy v plisovaných sukních mu dokonale vyhovuje.

Nad skříní na poličce má bez ladu a skladu vystavené trofeje, které nastřádala jeho matka. Jelikož Émilie nespala u něj, na kuchyňské desce se válí chleba, otevřená sklenice jahodového džemu, máslo zůstalo venku. Nemá ráda, když jsou delší čas od sebe.

Makulární degenerace, pigmentová retinopatie, počítač chrlí cizí slova, která se ho netýkají. Leberova optická neuropatie! Nepřítel se objevil tučným písmem na jeho obrazovce. Pět tisíc osob postižených ve Francii a stovky tisíc po celém světě. Tato osiřelá choroba postihuje obzvláště muže mezi patnácti a pětatřiceti lety. Osciluje na hranici statistiky, až na okraji, ale na špatné straně. Jako pokaždé, když málem vyhrál, dostal se na mezinárodní mistrovství, do druhého kola juniorského šampionátu Rolland Garros. Pročítá si dokola svědectví na diskusních fórech, narazí na otázku starou asi dvanáct let. Nedokáže ovládnout svou nohu, která se zase začíná třást. Kolik takových jako on se mohlo utlouct, aby získali body na webu! Kolik jich zbloudilo v jeho meandrech, když se pokoušeli dodat si sebevědomí!

Teplá sprcha, to je to, co potřebuje. V koupelnové skříňce objeví starou krabičku Xanaxu a bez přemýšlení spolkne dvě tabletky. Oknem hledí na řeku, klidnou a bez jediné vlnky. Mraky, které se v ní odrážejí, každou chvíli vklouznou do vody. Měl souhlasit, aby se o něj Émilie postarala. Chtěl by být zase tím malým chlapcem, kterého držela maminka za ruku. Jak jí to říct? Jak jim to říct? Nejen, že je zraněný, ale navíc bude působit bolest. Jak se oznamuje katastrofa?

Na protějším břehu se ve větru třepotají různé vlajky, volně vlají, nikdy si nedal práci je spočítat. Vincent náhle pocítí živelnou lásku k té řece. Stmívá se. Sousedův šeřík libě voní, příjemnou, a přitom omamnou vůní. Zanáší dovnitř své bylinky a pak si oblečený lehá na postel.

Světelným kuželem ze své kapesní svítilny, kterou má pořád v zásuvce nočního stolku, přejíždí po mapě Francie. Kraje, departementy, města probodaná praporky, zná to zpaměti. Rennes: 6:4, 2:6, 6:3, 6:3; Clermont-Ferrand: 7:5, 6:1; Nice: 6:2, 6:4, 6:6 za deště, zápas zastavený uprostřed tiebreaku, dva body od vítězství. Kdyby mohl, vrátil by se v čase až do toho dne v Nice. Základní lajna, čisté, dokonalé, přesné údery, servis jako hrom. Rozhodčí váhal, ale Vincent byl přesvědčený. Ani milimetr vpravo ani vlevo, míček líznul lajnu, a vítězství bylo jeho.

Bojuje s únavou. A co když se probudí slepý? Maximálně za pět týdnů. A minimálně? Kolik minut, kolik vteřin? A když bude spát, o kolik hodin vidění má méně? Telefon mu leží při ruce. Stačilo by zavolat a už by si tím nelámal hlavu sám. Zbrocený potem, břicho zkroucené křečí, běží se na záchod vyzvracet. Žluč, samá žluč. Noční úzkosti se tedy podobají této směsi křečí, strachu, revolty a beznaděje. Vytrhne kabel od televize a obrazovku otočí směrem ke zdi.

Kapitola 4

Vteřina zaváhání pod peřinou, Vincent hladí Émiliiny dlouhé blonďaté vlasy amaličká prsa, po zimě ještě bledá. Jednoho rána už je neuvidí. Rychlá sprcha, miska cereálií zhltnutá vestoje ukuchyňské desky, poslední pohled na spící vážku – modravé kruhy pod očima, chvějící se nozdry, dolíček na bradě – auž sbíhá schody. Je to už pět dnů, co to ví. Pět dnů jí to nedokáže říct. Brzy už nebude moct prchat po schodišti. Několikrát začal větu, překrucoval slova arůzně se ztoho vyvlíkal. Vsobotu se jí to pokusil oznámit, když zastavili na červenou na rohu place du Marché arue Carnot, ale semafor rychle přeskočil na zelenou aona mu pak vyprávěla, že její přítelkyni Sandrine osahával vedoucí oddělení. Vneděli, zrovna když se do toho pouštěl, začaly zvony vyzvánět devět hodin. Propásl všechny příležitosti, navíc nenašel sílu ani kpodání výpovědi. Denis to pochopí, pracují spolu už dvanáct let. Mít šéfa jako on je klika. Podle doktorky Leroyové už zakrátko neuvidí základní lajnu kurtu ani očka sítě. Napřed budou rozmazané, pak zmizí. Jeho kariéra trenéra tenisu teď končí akromě něj otom nikdo neví. Potuluje se bezcílně, sedne si na lavičku, zavolá do klubu, padne na záznamník avykoktá, že chytil těžkou chřipku. Méně statečné řešení.

Co dělal těch pět dní? Nechal je ubíhat, apřece to byla celá věčnost. Pět dní naprosté samoty. Pět mimochodných dní. Jeho tajemství zabírá všechen prostor, každý čtvereční centimetr jeho těla nakaženého výbušnou pravdou. Každou chvíli odjistí granát. Na nějakém krásném místě, aby byla ta zpráva snesitelnější. Vklidném rámci, který zmírní jeho zpověď, jako potřeba kráčet adýchat vstřícnekonečnu.

Jak sdílet sÉmilií, co se mu stalo? Naštěstí může počítat sjejí optimistickou aveselou povahou. Ale své vlastní úzkosti, svůj hněv na ni nechce nakládat.

Už sedí za stolem hospůdky uvody. Girlanda barevných žárovek se odráží na hladině řeky, bílé víno je přichystané vkarafě.

Vždycky ji rád překvapoval azval na nezvyklá místa. Jednou vnoci vnikli do zahradnictví, kde pracoval jako student, audělali si piknik mezi zelím avodnicí. Když se to povede, bývá šťastná jako blecha. Když se to nepovede, mile se tomu zasměje azvolá, že příští týden najde něco lepšího. On se bojí, že tahle bezstarostnost zmizí.

„Chtěl jsem ti koupit kytku…“

„Nikdy mi nedáváš kytku, ani na Valentýna, ani na mé narozeniny.“

Dnes večer zvolil upřímnost. Takže dneska večer bude vyprávět nesdělitelné. Dnes večer sním žádná velká legrace nebude.

„Vzals mě sem, abychom tu oslavili náš budoucí byt, oni přijali tu nabídku? To je originální, ale taky strašně trapný.“

Pozoruje ho svýma šedozelenýma očima slehce nakloněnou hlavou. Rozsudek té oftalmoložky poprvé dopadne na někoho jiného než na něj. Zná ho nazpaměť. Leberova optická neuropatie, nezaměňovat za kongenitální amaurózu, miliární aneurysma nebo idiopatické stelární neuroretinitidy. Ta slova, pronesená nahlas pod lampiony, budou křičet pravdu.

„Posloucháš mě?“

Opár vteřin pozdrží to bolestné oznámení, po kterém jí úsměv ztuhne na rtech.

„Lesknou se ti oči. Nemáš zase horečku?“

Řeka za nimi poteče dál. Tok se nezastaví proto, že on znehybní. Ptáci budou dál zpívat. Émilie bude plakat. Aon, neschopný osušit jí slzy, stisknout ji vnáručí, bude proklínat nespravedlnost osudu.

„Slavíme naše přestěhování?“

Bydlet společně. Založit rodinu. Stát se otcem. Miminko, na které spolu už půl roku tak trochu pomýšlejí. Vincent je na vážkách. Dítě, které neuvidí? Když ho oblékne, bude vypadat jako klaun. Aco když se mu ztratí vparku? Aco když uklouzne ve vaničce? Jedno mimino, dvě mimina, tři mimina. Společná fotka vrámečku na poličce?

Dá si lok vína, pak ještě jeden. Číšník přinese jídelní lístek. Od nynějška, kdykoli Vincent narazí na nějakou tvář, bude to nejspíš naposledy. Vytváří si znich mimoděk obrazový katalog. Protáhlý hubený obličej, silný nos, vystouplé obočí, úzká ústa, podivně ustupující brada.

„Přeje si panstvo nějaký předkrm?“

Vincent mu monotónně odpoví:

„Ještě jsme si nevybrali.“

„Moc to zkoumáš. Nejsi na tenisovém dvorci, abys všechno analyzoval. Nadechni se.“

Všiml si jí na druhé hodině. Jediná žačka, která byla od hlavy kpatě oblečená vbílém. Při každém podařeném returnu skákala radostí do vzduchu. Ta lehkovážnost ho okouzlila. Ano, sní odítěti sní, ano, miluje ji, ano, rozhodl se strávit sní příštích padesát let.

„Myslím si, že nakonec budeš litovat, že jsi dal všechno do sportu.“