Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Kirsty Manningová

Ztracené klenoty

Z anglického originálu The Lost Jewels,
vydaného nakladatelstvím Allen & Unwin
v Austrálii v roce 2020, přeložila Radka Klimičková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2021
jako svou 8310. publikaci.

Redakce Jana Žofková
Korektura Daniela Čermáková
Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2021

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

THE LOST JEWELS © Osetra Pty Ltd. 2020
Published by Allen & Unwin, Australia
Translation © Radka Klimičková, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021
Cover Design © Anna Ali, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-706-1 (ePub)
ISBN 978-80-7625-705-4 (pdf)
ISBN 978-80-7625-142-7 (print)

Tato kniha je román. Jména, postavy, místa a události se v některých případech zakládají na historických událostech, jsou však použita fiktivně.

Pro Henryho,
který mi znovu ukázal Londýn.
Zůstaň zvídavý, odvážný a sám sebou.

„V kráse je pravda, v pravdě krása.
Není třeba víc poznat z naší země širé.“

John Keats
Óda na řeckou vázu

Prolog

LONDÝN, 1666

Kouř byl tak hustý, že si musela zakrýt ústa zástěrou. Dlouhé copy měla dočerna seškvařené od poletujících oharků. Budou se muset ustřihnout, maminka se bude hrozně zlobit. Je ale třeba dodržet slib, který dala tatínkovi – musí to dovést do konce, i když v úzkých dlážděných uličkách řádí plameny.

Nikdo si zatím nevšimne, že je pryč. Maminka je s miminkem na člunu, oba zabalení v tlustých vlněných dekách, které je chrání před padajícími uhlíky a jiskrami, a právě podplouvají pod Londýnským mostem. Dívka je nejdřív prosila. Potom matku i s dítětem jednoduše strčila na přeplněný člun právě v okamžiku, kdy za ní vybouchly sudy s olejem a lojem. Slíbila, že nastoupí hned na další loď.

„Mysli na miminko. Tatínek by…“

Ostrý východní vítr jí odtrhl slova od úst, a jakmile loď opustila molo, pohltil ji kouřový opar. Na nábřeží panoval chaos, rodiny vykládaly truhly a kožená vědra se svým nejcennějším majetkem. Koně frkali hrůzou a pohazovali hlavami. Údery kopyt zvonily na dlažebních kostkách. Zvířata měla uši strachy stažené dozadu.

Dívka byla vděčná, že jsou maminka a malý Samuel pryč.

V bezpečí.

Nervózní kapitán se opřel nohou o dřevěnou přístavní hráz, aby se loď tolik nehoupala. Natáhl k ní ruku, ale dívka ustoupila zpět, otočila se na patě a utekla.

Běžela do kopce nahoru od Temže, dokud v dálce nespatřila obrys věže katedrály svatého Pavla, vysoké a šedé proti oranžové obloze. Prodírala se davem zachváceným panikou, který proudil dolů k řece. Kameny v katedrále vybuchovaly jako střelný prach.

Zpomalila a opatrně našlapovala, dívala se na zem, aby se vyhnula stružkám roztaveného olova a splašků stékajícím po dlažbě. Prsty přejížděla po drsných dřevěných trámech, zatímco jí pod botami křupalo rozbité sklo.

Ve zdejších uličkách dívka až dosud žila a hrávala si tu. Cestou je všechny vypočítávala: Ironmonger, King, Honey, Milk, Wood, Butter… a potom Foster Lane.

Už je skoro doma.

Obě budovy obklopující jejich dům už stravovaly červené plameny. Muži s vyhrnutými rukávy se je marně snažili uhasit vědry s vodou. Oheň syčel a hučel na zdech a dřevěných šindelích, jako by se lidem dole vysmíval.

„Utíkej pryč…“

„Už je pozdě…“

„… valník k Blackfriars…“

„… svatý Pavel hoří…“

Už se nemohla vrátit. Vždyť byla tak blízko domova.

A navíc tatínkovi slíbila…

Zběsilé zvonění z kostela St. Mary-le-Bow ji k sobě přitahovalo. Pomalu postupovala hustým kouřem. Když pod rukou ucítila povědomé litinové domovní číslo u vstupních dveří, vrazila do nich a podařilo se jí je otevřít.

Kolem cválali koně a lidé se snažili vydrápat na vozy, které mířily k dokům nebo za hradby města. Nikdo nevěnoval pozornost dívce, která vklouzla do domu s číslem třicet dva.

V hrudi ji pálilo, jako by se jí do ní s každým hlubokým nádechem dostával oheň. Vyhrkly jí slzy, ale otřela je špinavým rukávem. Teď nebyl čas se litovat.

Klekla si a po čtyřech lezla po perském koberci ve vstupní hale do malé místnosti za ní – do tatínkovy výjimečné dílny.

Hbitě si z krku stáhla stužku, na níž visel klíč. Kdykoli byl tatínek pryč na některé ze svých cest, nosila klíč schovaný pod oblečením jako talisman, který měl otce přivolat zpátky.

Požár zuřil stále divočeji. Rozbitými okny a otevřenými vstupními dveřmi se dovnitř dralo horko. Obklopilo ji praskání dřevěných krovů a domů v sousedství, jak se hroutily. Šindele na střeše začaly doutnat a hvízdat. Docházel jí čas.

Odemkla dveře a po úzkém schodišti pospíchala dolů.

Chladný sklep přinesl okamžik úlevy, oproti vřavě v ulicích tam vládlo ticho a klid.

Přidřepla si a rukama šátrala po zemi po povědomém hrbolu v hliněné podlaze. Bylo to jejich tajemství a ona ho musela zachránit, věděla, že tatínek by to pochopil. Slíbila mu, že se postará o maminku a malého Samuela, ale mince, které maminka narychlo zavázala do svého šálu, nevystačí na dlouho. Spěšně zamumlala modlitbu, popadla lopatu opřenou v rohu a začala kopat.

1. kapitola

DR. KATE KIRBYOVÁ

BOSTON, SOUČASNOST

Cestu do Londýna za cheapsideským příběhem Kate navrhla editorka magazínu o luxusu Jane Riversová.

Zavolala, zrovna když Kate seděla u stolu v knihovně svého chátrajícího domu v Bostonu, usrkávala horkou čokoládu posypanou skořicí a chvěla se pod vlněnou dekou s přímotopem u nohou. Technicky vzato ten starý patrový dům z červených cihel stále vlastnili její rodiče – patřil rodině už po čtyři generace –, ale v tom průvanu, vlhku a zatuchlině dávných dnů nechtěl nikdo bydlet.

Nikdo kromě Kate.

Knihovna byla její oblíbená místnost – a také jediná, kterou opravila a dokončila. Velká, ale pohodlná, tři stěny od podlahy až po strop zaplňovaly police s knihami a stál tu i stůl jejího pradědečka a tyrkysově modrá pohovka, na níž Kate spala častěji, než byla ochotná přiznat.

Na zdi proti stolu visela zarámovaná stvrzenka za první parník Esther Rose, který praprarodiče koupili v roce 1914 a pojmenovali po praprababičce Essie. Přímo na stole pak stála zarámovaná fotografie Katiny nádherné tříleté neteře Emmy s jejich chlupatým psíkem Merkuciem. (Strašné jméno pro psa, ale její sestra Molly trvala na svém. Trpěla totiž slabostí pro vedlejší postavy z Shakespearových her.) Vedle fotografie ležel deník, který si Kate začala vést před čtyřmi roky. Už do něj nepsala, vlastně s tím přestala po třičtvrtě roce. Nedokázala ho ale vyhodit, dokonce ani uložit do krabice s ostatními vzpomínkami na ten rok.

A teď ten telefon. „Mohla bys zajet příští pondělí do Londýna a napsat ten velký investigativní článek? Myslím, že bychom tě tam potřebovali aspoň na týden. Vím, že je to na poslední chvíli…“ Janin hlas s přízvukem z východního pobřeží byl zdvořilý, ale Kate v něm vycítila naléhavou prosbu.

„A o co jde?“

„O cheapsideské klenoty.“

Kate ucítila mravenčení po celém těle. „Konečně! Koho jsi uplatila?“

„Slíbila jsem na oplátku za exkluzivitu titulku a dvě skládané stránky. Chceme to pokrýt dřív, než se k tomu dostane Time, Vogue nebo Vanity Fair. Londýnské muzeum právě dokončilo novou rekatalogizaci klenotů a nějaké restaurátorské práce. Bude to poslední šance se k těm klenotům dostat, než muzeum zhruba za rok přesídlí do West Smithfieldu. Už se nám ozývají inzerenti. De Beers, Cartier… všichni.“ Decentně se odmlčela. „Na téhle straně Atlantiku je o to velký zájem a je v tom spousta peněz – konkurence bude zuřit. Ředitel i šéf správní rady se můžou přetrhnout – jsou si jistí, že tohle téma zase přitáhne lidi k tištěným časopisům. Drahé kameny vypadají na papíře daleko líp než na monitoru.“

To byla pravda. Krásně nasvícená fotografie na kvalitním papíře se řadila jen o stupínek níž hned za možností se drahokamů skutečně dotknout. Ovšem metoda jejich zobrazení teď byla pro Kate podružná. Lákal ji samotný příběh, cítila nutkání ponořit se do historie a ze sbírky přehlížených či zapomenutých faktů vydolovat něco originálního.

„Musím už běžet na schůzku, takže ano, nebo ne?“ tlačila na ni Jane. „Mám na to velký rozpočet a nemusím ti říkat, jak je to v poslední době vzácné. Na tuhle sérii článků mi schválili pokrytí jakýchkoli cestovních výdajů!“

„Myslíš tím navíc k tomu Londýnu?“

„Je mi jasné, že ty klenoty nevznikly přímo tam. Takže pro začátek diamantové doly.“

„Jistě,“ přitakala Kate. „To bych mohla jít vážně do hloubky.“

Jane se zasmála. „Věděla jsem, že to oceníš.“

„Děkuju. A děkuju, že sis na mě vzpomněla.“

Následovala rozpačitá pauza.

„Kravaťáci nahoře se snaží prosadit Jocelyn Cassidyovou ze Smithsonova institutu, ale Londýnskému muzeu se ten nápad moc nelíbí. Chápu správně, že se znáš se současnou ředitelkou muzea, profesorkou Wrightovou z Oxfordu?“

„Samozřejmě.“

„Řekla mi, že tvůj výzkum v téhle oblasti nemá konkurenci. A ta poslední věc, co jsi pro mě dělala o Bulgari, byla skvělá. Nezvyklý úhel pohledu, ale to se mi právě líbilo. Bylo to osobité.“

„Umělecký ředitel tehdy trval na tom, že se můžeme bavit jen u oběda. Byly to strašně dlouhé obědy. Den co den jsem vlastně měla jen jeden úkol: jíst těstoviny a k tomu vypít karafu chianti,“ zavzpomínala s úsměvem Kate.

„Obávám se, že tentokrát ti jídlo slíbit nemůžu. Jenom nesmírně cenné klenoty. Tak co na to říkáš? Musíme se rozhodnout rychle.“

Klenoty nevyčíslitelné hodnoty… a Londýnské muzeum, pomyslela si Kate. „Mám teď na stole pár dalších věcí,“ přiznala. „Podívám se do diáře a zavolám ti zpátky.“ Ukončily hovor a Jane slíbila, že pošle informace, které o sbírce klenotů má.

Kate se opřela na židli a sepnula si kudrnaté vlasy do culíku. Přitáhla si deku na ramena a usrkávala zbytek horké čokolády, zatímco v duchu sestavovala seznam věcí, které musí udělat, než odjede do Londýna. Je tu ta zpráva pro pojišťovnu pro klienta ze Švýcarska, ta se musí odevzdat do čtrnácti dnů. Po stole měla rozházené fotografie archivních šperků, které chtěla značka Cartier předvést v Paříži na Týdnu módy. Pod nimi byla synopse její práce na postdoktorské stipendium na Harvardu, která měla být hotová za měsíc. A úplně dole ležela hnědá obálka s potiskem stříbrných kapradin, která ukrývala její rozvodové papíry. Musí je Jonathanovu právníkovi podepsat a potom se posunout dál. Všechno už bylo vyřízené – všechno, kromě jejího srdce. Povzdychla si a natáhla se pro obálku, ale potom ruku nechala klesnout. Později, slíbila si.

Místo toho sáhla po synopsi a nakrčila nos nad počtem červených poznámek, z nichž každá představovala chybu, kterou musí opravit. Po chvíli se její pohled stočil k několika skicám černým inkoustem, které uchovávala v plastových archivářských deskách, aby je chránila před vzduchem a prachem, než je uklidí zpátky do kartotéky.

Na první skice byly dvě smějící se dívky s hlavami u sebe. Měly na sobě stejné šaty a zástěry, oběma přes ramena visely rozcuchané copy. Druhá skica zobrazovala naparujícího se mladého kohouta a třetí nádhernou směsici růží, prstenů, náhrdelníků, pomerančů a grepů, jednu věc přes druhou, že na stránce sotva zbylo nějaké místo. Na druhé straně stál dětským písmem napsaný nějaký bylinkový recept:

2 lžíce medu

špetka lístků mateřídoušky

mletý pepř

šťáva z čerstvého citronu

(Přidat do vroucí vody nebo čaje.)

Poslední byla skica brože nebo možná knoflíku ve tvaru růže. Květní lůžko a okvětní lístky zdobily drahé kameny. Kate neměla tušení, o jaké kameny se jedná – z černobílého obrázku to nešlo poznat –, ale ozdoba se napohled podobala obrázkům alžbětinských knoflíků, na které narazila při svém výzkumu kvůli doktorátu. Knoflíků, které se nacházely v Londýnském muzeu…

Otočila průhlednou obálku a obdivovala linie štíhlých dívčích paží a jejich volných copů. Obě měly dolíčky ve tvářích a tmavé vlasy – stejně jako Essie, Kate a všichni Kirbyovi. Měl by Noah taky takové dolíčky v buclatých tvářičkách? Celé tělo ji bolelo touhou po malém chlapečkovi, který se nikdy nenadechl. Dlaněmi zatlačila slzy a dál si prohlížela skicu dívek.

Tyto kresby Kate našla mezi Essiinými soukromými dokumenty v kartotéce, kterou zdědila spolu s domem. Její rodiče kresby nepovažovali za víc než Essiiny soukromé malůvky. Koneckonců šlo jen o náčrtky na papíře s úhlednými sloupečky – jako by byly narychlo nakresleny v účetní knize. Essie totiž trvala na tom, že bude pro novou přepravní firmu, kterou založila s manželem, vést účetnictví. Katini rodiče chtěli později ty kresby vyhodit, ale Kate se s nimi nedokázala rozloučit. Ráda si představovala svou prababičku, jak si v mládí ve volných chvílích kreslí na okraje účetní knihy, bujné kudrny zastrčené za ušima, vedle sebe šálek horkého čaje irish breakfast a pohled upřený na rušné loděnice.

Zaslechla pípnutí příchozího e-mailu, položila skici na stůl a klikla myší, aby probudila monitor počítače. E-mail byl od Jane, a jak slibovala, obsahoval i spoustu příloh. Kate jednu po druhé otevřela a pročítala řadu výstřižků novinových článků z roku 1914, které ohlašovaly zahájení výstavy klenotů v novém Londýnském muzeu.

VÝSTAVA STAROŽITNÝCH KLENOTŮ V LONDÝNSKÉM MUZEU
Neocenitelné sbírky se rozrostly o utajený poklad alžbětinských či jakobínských klenotů

ZÁHADNÝ POKLAD
Londýnské muzeum nabízí všechny odstíny romantiky

TAJEMSTVÍ Z HLUBIN ZEMĚ
Pohřbené londýnské poklady

NÁLEZ POKLADU V CENTRU LONDÝNA
Mimořádný objev dělníků

Prohlížela si výstřižky a všimla si, jaký rozruch se strhl v médiích a jak se lidé o překot tlačili do muzea. Zvedla telefon a zavolala editorce.

„Ahoj, Jane. Prohlížím si ty články o výstavě z roku 1914. Děkuju, žes mi je poslala.“

„Skvělé! Určitě jsi zaregistrovala, že detaily o tom objevu jsou dost vágní.“

„Copak se ty klenoty nenašly v roce 1912? Zajímalo by mě, proč jim trvalo dva roky, než sbírku představili veřejnosti.“

„Kdo ví? Doufám, že i o tom vypátráš něco nového.“

Kate znovu projížděla novinové zprávy. Téměř zapomněla, že telefonuje, když se Jane najednou ozvala: „Takže pojedeš do toho Londýna? Potřebuju to vědět hned…“

„Aha!“ Šance pátrat po původu záhadných cheapsideských klenotů byla opravdu lákavá a – Kate znovu pohlédla na prababiččinu skicu brože nebo knoflíku – možná by mohla přinést příležitost zapátrat si bokem i soukromě. „Tak dobře,“ přikývla nakonec. „Jdu do toho.“

„Skvělé!“ Zdálo se, že se Jane ulevilo. „Profesorka Wrightová si na tebe i fotografa udělá čas v pondělí v devět ráno. Vyhovuje ti to?“

„Jasně, díky.“ Kate se chtěla zeptat, kdo bude ten fotograf, ale Jane pokračovala.

„Takže v pondělí v devět ráno v Londýnském muzeu. Pošli mi údaje z pasu a moje asistentka ti rezervuje letenku a hotel poblíž muzea. Vyber si pár klíčových kousků. Jdi do toho naplno. Chci znát jejich původ. Máš na to měsíc.“

„Ale, Jane, původ těch klenotů nikdo…“

„Přesně. Chci od tebe příběhy, které ještě nikdo neodhalil.“

2. kapitola

LONDÝN, SOUČASNOST

Proč by někdo zakopával vědro plné drahých kamenů a šperků a už se k němu nikdy nevrátil?

Zatímco Kate ve výzkumném oddělení Londýnského muzea podepisovala papíry se zřeknutím se odpovědnosti a bezpečnostní formuláře, nedokázala myslet na nic jiného.

„Paní doktorko, tuhle visačku noste pořád na krku,“ informovala ji recepční s rázností vězeňského dozorce. „Umožňuje vám přístup do naší předváděcí místnosti – samozřejmě za doprovodu pracovníků ostrahy – pouze na dnešek, potom budou klenoty přemístěny do trezoru ve skladovacích prostorách. Bude vám ten čas stačit?“

„Doufám, že ano. Pokud ne, můžu si je pak vzít domů?“

Recepční se rozhodla Katin neobratný pokus o vtip ignorovat. „To si budete muset domluvit s paní ředitelkou. Sejděte prosím po služebním schodišti do podzemních prostor, profesorka Wrightová už tam na vás čeká.“

„A co fotograf?“ zeptala se Kate.

„Váš kolega se k vám brzy připojí. Snažíme se jen najít nějaký prostor, kam by si mohl odložit své… věci.“

Mladá žena podrážděně poklepala propisovačkou na stůl, ale nedokázala skrýt stín úsměvu. Kate si povzdechla. Okamžitě jí došlo, který fotograf dostal zakázku na tento článek. Výraz, jaký nasadila recepční, už viděla stokrát předtím.

„Pane Browne?“ Recepční k sobě gestem ruky přivolala pracovníka ostrahy. „Doprovoďte prosím doktorku Kirbyovou dolů.“

Strážný odvedl Kate do suterénu. Pod schodištěm museli oba přiložit elektronické karty ke čtečce, aby se dostali dál.

Schodiště v muzeu Kate připadalo spíš jako z vězení a chvíli trvalo, než se její oči přizpůsobily tlumenému osvětlení. S každým krokem, který ji vedl hlouběji do podzemí, si představovala temné vrstvy půdy s vikinskými nástroji a morové jámy, které ze všech stran tlačily na betonové základy budovy. Uprostřed mezi nimi bude červený popel z doby, kdy město zapálila zuřivá keltská královna Boudica. V horních vrstvách půdy budou rozptýlené trosky z Velkého požáru Londýna a německého bombardování.

Na tom všem nyní stojí budova Londýnského muzea i se svými tunely, trubkami a kabely, které stavbu propojují s okolními mrakodrapy. To se Londýnu musí nechat: je to král přestaveb a předělávek. Více než dva tisíce let znovu a znovu vstával ze země a tak jako vzdorná Boudica hrozil pěstí každému, kdo se jej pokoušel zničit.

Svá tajemství Londýn pohřbíval i hluboko ve vrstvách vlhké bažiny.

Kate potřebovala odhalit alespoň jedno z nich.

„Tak jsme tady,“ oznámil strážný, když naťukal kód na číselník a ramenem otevřel dveře. „Až po vás, paní doktorko.“

Kate vešla do zářivkami osvětlené místnosti s nízkým stropem, která vypadala jako napůl prádelna a napůl středoškolská laboratoř. Rozdělovaly ji řady stolů potažených kůží a sametem a dvě ženy v bílých pláštích nahlížely do mikroskopů nebo opatrně přemisťovaly klenoty na stojany potažené filcem. Klenoty, které Kate poznala podle fotografií, jež jí poslala Jane.

„Doktorko Kirbyová – Kate! Konečně! Vítejte.“ Elegantní ředitelka muzea přešla s otevřenou náručí místnost. „Doufám, že jste nahoře u registrace neměla potíže.“

„Moc ráda vás zase vidím, Lucie,“ odvětila Kate, široce se usmála a dovolila starší ženě, aby ji objala.

Lucia Wrightová měla vlasy na skráních prokvetlé tenoučkými stříbrnými nitkami a její postava – pružná a vytrénovaná maratonským během – byla v tmavomodrém kostýmku Chanel téměř dívčí. Kate si na chviličku opřela hlavu o rameno své mentorky a vdechla její jasmínový parfém – závan léta v této sterilní místnosti.

Když od sebe odstoupily, Lucia mateřsky pohladila Kate po tváři.

„Vypadáte… dobře,“ pronesla tiše a v pohledu se jí objevila zvláštní kombinace pýchy a soucitu.

Kate uhnula očima a ohlédla se na pracovníka ostrahy, jehož to familiární přivítání poněkud vyvedlo z míry.

Před deseti lety vedla profesorka Lucia Wrightová na Oxfordu Katinu dizertační práci o středověku a alžbětinském období a staly se z nich přítelkyně. Byla to právě Lucia, kdo mladou historičku po získání doktorátu doporučil soukromým sběratelům v Hongkongu a Dubaji a také několika vydavatelům z oboru. Kdykoli Lucia přiletěla do Států a Kate byla doma v Bostonu, sešly se. Teď se ale neviděly déle než čtyři roky. Ani jedna tehdy v to sluncem zalité ráno neměla nejmenší tušení, že se má Katin život brzy obrátit vzhůru nohama…

Kate se znovu podívala na svou mentorku. „Mám se dobře,“ konstatovala. Poloviční pravda. Cítila, jak se jí v krku dělá knedlík. Zastrčila si uvolněný pramen vlasů na spánku za ucho.

„Když volala Jane a řekla mi, že doufá, že se toho exkluzivního článku ujmete právě vy, byla jsem nadšená. Zasloužíte si to…“ Lucia naklonila hlavu trochu na stranu. „Kate, přístup sem jste dostala proto, že váš výzkum je ten nejlepší. Vím, že těmhle klenotům věnujete prostor, který si zaslouží.“

Kate polkla a s tichým vděkem pohlédla Lucii do očí. Potom její pozornost upoutal nějaký stín na vzdálenější zdi. Rozhlédla se po místnosti a snažila se zaostřit na zlatý smaltovaný náhrdelník s květinami, který tmavovlasá žena velmi precizně přišívala k sametem potažené podložce.

„Ty kousky, které jste si vyžádala, pro vás máme připravené ve vedlejší zamčené místnosti. Je to těžké vybírat z více než čtyř set položek, viďte?“ Lucia se účastně usmála. „Obávám se, že fotograf má zpoždění. Jede sem přímo z Heathrow. Naše recepční se snaží vymyslet, kam prozatím uschovat jeho surf.“ Frustrovaně podupávala levou nohou a podívala se na hodinky.

„Předpokládám, že ten fotograf je Marcus Holt.“ Kate se snažila mluvit klidně, ale Lucia si všimla, jak její bývalá studentka obrátila oči v sloup.

„Vy ho znáte?“ Lucia se pohledem setkala s Kate a pozvedla obočí.

Všichni znali Marcuse Holta jako energického fotografa, který pořizoval snímky k hlavním článkům všech prestižních časopisů od Vogue až po National Geographic.

„Samozřejmě! Jane nás seznámila před pár lety na šperkařském trhu v Hongkongu. Pracovali jsme spolu na několika článcích…“ Kate pokrčila rameny. „Je to Australan,“ dodala, jako by to všechno vysvětlovalo.

Lucia se jí podívala do očí.

„Takový pohodář…,“ pokračovala Kate.

„Tak to je zjevné!“ Profesorka významně pohlédla na hodinky.

„Nejenže splní, co má, ale také na snímcích dokáže vyzdvihnout krásu předmětů – jejich kouzlo. Marcus si všímá věcí, které ostatní lidé nepostřehnou.“

„Skvělé. Doufejme, že se vám tady v Londýně podaří objevit něco nového.“ Luciiny hnědé oči se povzbudivě zablýskly.

Nebylo nutné se zmiňovat o skicách, které měla Kate zastrčené vzadu v poznámkovém bloku. Tedy alespoň zatím ne.

„Doufám, že dorazí brzy. Za půl hodiny musím být na schůzi správní rady a potom zbytek odpoledne v centru, kde se budu snažit přesvědčit naše největší sponzory, aby přispěli na novou budovu muzea. Doufám, že večer přijdete na ten večírek společnosti Goldsmiths.“

„Samozřejmě,“ přikývla Kate. „Sotva jsem Sophii řekla, že jedu do Londýna, poslala mi pozvánku.“ Zaslechla ťuknutí plastové karty o čtečku, zabzučení dveří a cvaknutí, když se otevřely.

„Paní profesorko, promiňte, že jdu pozdě.“ Do místnosti vešel vysoký muž, který měl přes rameno přehozenou černou brašnu s fotoaparátem. Popadl Luciinu štíhlou ruku a usmál se. Neučesané blond vlasy pískové barvy měl ostříhané těsně nad ramena a tmavé oči mu zářily. „Jmenuju se Marcus Holt. Jsem nadšený, že tu můžu být. Moc vám děkuju…“

Lucii zrůžověly tváře a rychle ho přerušila. „Jsme rádi, že jste přijel.“ Lehce si odkašlala. „Doktorku Kirbyovou už znáte.“

„Samozřejmě! Dobrý den, paní doktorko.“

Přikročil ke Kate a krátce ji políbil na tvář. Ucítila jeho drsné strniště. Byl cítit potem a slanou vodou.

Podívala se na jeho pomačkanou lněnou košili a nemohla si pomoct. „Přijel jste k nám na surfu?“

„Nevyšlo by to o moc pomaleji. Ta zpoždění na Heathrow…“ Na chvíli se přestal usmívat a zatvářil se omluvně. „Podívejte, vážně mě mrzí, že jsem vás nechal čekat.“ Odložil brašnu s fotoaparátem na stůl a popadl druhou tašku, kterou mu podával pracovník ostrahy. „Díky, pane kolego.“

Lucia, nucená odejít za dalšími povinnostmi, se vrátila ke svému efektivnímu stylu jednání.

„Představím vás našemu týmu.“ Kývla směrem ke dvěma ženám, které se přestaly věnovat práci, když k nim Marcus přistoupil. „Tohle je Saanvi Singhová, restaurátorka šperků,“ představila první ženu. „A Gayle Woodsová, kurátorka sbírky středověkého umění.“

Marcus a Kate si s nimi potřásli rukama.

„Loni jsem byla v Ženevě – vaše studie o restaurování středověkých broží je úžasná,“ řekla Kate restaurátorce. „Od té doby ji všude cituju.“ Usmála se. „Snad se nebudete zlobit, když se vás budu vyptávat. Mám spoustu otázek.“

Saanvi se začervenala a přikývla.

Lucia se na Kate usmála. „Zdá se, že tu máme ty správné lidi.“ Otočila se k Marcusovi. „Jane mě ujistila, že vy dva jste skvělý tým.“

„To jsme,“ přitakal Marcus s úsměvem. „Dokud teda dělám to, co mi tady paní doktorka nařídí.“

Nebylo to poprvé, kdy si Kate všimla jeho nenuceného chování a šarmu. Uměl jednat s návrháři haute couture a šperkaři, ale zrovna tak i s akademiky a novináři.

„Ještě jedna věc. Ani jednomu z vás nemohu dovolit se klenotů dotýkat,“ varovala je Lucia. „Vím, že jste podepsali všechny papíry o bezpečnosti a mlčenlivosti, přesto jsem vám to chtěla říct osobně.“

Kate přikývla a otočila se na fotografa.

Pokrčil rameny. „Jasně.“

Kate cítila, jak se jí rozbušilo srdce, jakmile Lucia naťukala vstupní kód u dveří do trezorové místnosti. Kdo ví, jaké příběhy se jim podaří odhalit? Většina lidí při pohledu na drahý kámen nebo klenot vnímá úchvatnou krásu a ohromné zanícení jejich tvůrců. Lásku a naději. Ale její práce jakožto historičky je podívat se za ten lesk a zjistit, jak byl každý kousek vyroben, co je důležité a proč. To ona musí pospojovat vodítka mezi řemeslníkem a zákazníkem. Někdy nacházela stopy po nešťastných láskách a zradě, dokonce i vraždě. Šperky jsou hádanka, která Kate nikdy neomrzí.

Zhluboka se nadechla, aby se zklidnila, a vešla do trezoru. Oči jí přecházely ze tří řad stolů potažených sametem, na nichž byly vystavené stužky zlatých smaltovaných náhrdelníků, jezírka safírů a tyrkysů, řady zlatých knoflíků a diamantových prstenů. Na vyšším podstavci se pak skvěl ten největší smaragd, jaký kdy viděla. Cítila, jak jí na předloktí naskočila husí kůže.

„No páni!“ vydechl Marcus, když s fotobrašnou vešel do místnosti. „Už chápu, jak se cítil ten, kdo uviděl první surový diamant, jak se blyští ve světle. Tohle mě vždycky dostane.“

„Mě taky,“ souhlasila Kate, která se musela opřít o nejbližší stůl. Neodvažovala se přiznat, že někdy při prvním pohledu na slavný klenot, který dlouho toužila vidět, pocítila zklamání. Bylo to jako potkat Toma Cruise a zjistit, že naživo je daleko menší než na plátně. Nebo když David Beckham promluví svým vysokým hlasem. Jak by mohla realita konkurovat retušovaným uměleckým fotografiím, které šperky představují světu?

Tentokrát se však žádné zklamání nekonalo.

Saanvi se na Kate chápavě podívala a odvedla ji k nejvzdálenějšímu stolu. „Je těžké uvěřit, že tenhle poklad ukryli v zemi někdy v sedmnáctém století.“ Mávla rukou ke smaltovaným náhrdelníkům. „Tyhle jsou nedotčené. Kdyby se nosily, nikdy by takhle dlouho nevydržely. Smalt by se z nich sedřel a zlato a drahé kameny by se prodaly, přebrousily, znovu zasadily. Začneme támhle, položila jsem tam některé položky, které jste si vyžádala. Ostatní jsou v místnosti, kde jsme právě byli, na kontrolu, než se znovu zabalí a uloží do skladu. Tady…“

Kate přistoupila ke kraji stolu, natočila lampičku a sklonila se nad klenot. Přes klenotnickou lupu, kterou vytáhla z tašky s pracovním vybavením, si pozorně prohlížela bledou kamej, byzantský přívěsek. Obrázek v katalogu ani zdaleka nevystihoval ty jemně propracované záhyby látky a kajícně nakloněné hlavy.

„Bílý safír?“

„Ano. Je to svatý Tomáš. Tahle vyšší postava se zvednutými pažemi je Ježíš, který svému apoštolovi dokazuje, že byl přibit na kříž.“

„A znovu růže.“ Kate toužila přejet prstem přes reliéf svatého Tomáše a kontury zlatého šperku. Místo toho se natáhla pro blok a začala si psát poznámky.

Nevěřící Tomáš – nejslavněji zpodobnil Caravaggio.

Zaváhala.

V onom reliéfu v reliéfu průsvitného safíru jako by se stala svědkem čehosi intimního a něžného.

Na vrcholku přívěsku je jedna přírodní perla – zbožnost a naděje.

Důvěra a oddanost. Nepodmíněná láska a naděje.

Talisman, který měl někdo nosit blízko srdce?

Představovala si byzantskou klenotnickou dílnu vmáčknutou před Velkým palácem v Konstantinopoli mezi prodejní stánky s bílým sýrem, medovými koláčky ovoněnými citronem, praženými pistáciemi a sirupovitými cukrovinkami. Kamenorytec naklánějící se nad drahokamem v proužku světla z otevřeného okna tam svým maličkým dlátkem a kladívkem vyřezává záhyby, aby vykreslil linii vlasů, než kámen na kamenném kruhu vyleští.

„Kdo to je?“ Marcus, který stál u vzdálenějšího konce stolu a připravoval si fotoaparáty a světla, ukázal na přívěsek ve tvaru slzy.

„Nevěřící Tomáš,“ odvětila Kate.

„Tak to jsme všichni,“ opáčil a našrouboval na tělo fotoaparátu širokoúhlý objektiv. Nakláněl světla nad šperky a na obličej mu padl široký stín, který mu prokreslil vrásky kolem očí a na čele.

Kate se vrátila ke své práci. Napsala si do bloku nevěřící Tomáš a zakroužkovala to.

Nevěřícnost a pochyby ji nikdy neopouštěly. Každý den se v esejích a článcích ptala „a co kdyby“. Její život stravovaly otázky z minulosti. Něco takového jí řekl bývalý manžel Jonathan v den, kdy ji před dvěma lety opustil a odjel na Nový Zéland. Rozhodl se pro jiný uzdravovací proces. Oproti přepychovým horám a nekonečnému muškaření Kate zjevně neměla nejmenší šanci.

„Katie,“ řekl jí se svou typickou upřímností chirurga, „tolik času trávíš cestováním po světě a honíš se za příběhy jiných lidí. Když jsi doma, schováváš se v knihovně a utápíš se v minulosti, díváš se na poklady jiných. Kdy se od toho odtrhneš?“

On ale nikdy nemohl pochopit, jaká je to radost trávit hodiny v knihách a archivech při studiu drahých kamenů, které šeptají dávná tajemství.

Na dalším stole ležela trojice kamejí, jež se měly nosit na krku: florentinský portrét, královna Alžběta ve stylu španělské Armady a složitě vyřezávané zobrazení motivu Ezopovy bajky „Pes a stín“. Vyprávěly o Londýně sedmnáctého století, kdy byl domovem pro přistěhovalce, nájemné řemeslníky a umělce, kteří křižovali oceány a putovali po hedvábných stezkách obtěžkaní dřevěnými truhlicemi a sedlovými brašnami plnými koření, semínek a zlata.

„Kate?“ oslovil ji Marcus, který skončil s přípravami.

Stanul před shlukem smaragdových šperků naaranžovaných vedle sebe a rozzářeně je pozoroval, jako by před sebou viděl řadu varietních tanečnic.

Smaragdové hodinky, brož ve tvaru salamandra a kamej s papouškem. Saanvi vzala do ruky v rukavici brož-mloka a pozvedla ji ke světlu. Trup zvířete byl zvýrazněný kulatými smaragdy spájenými zlatými spoji. Kate měla nutkání strčit prst do jeho tlamy tečkované černým smaltem, protože si byla jistá, že ucítí zuby. Saanvi brož otočila a ukázala dva ohnuté špendlíky, jimiž se mlok připevňoval na pokrývku hlavy, a další čárky smaltu na břiše zvířete, které vypadaly jako ty nejjemnější pramínky vlasů.

„Mystické zvíře, které povstalo z ohně, salamandr,“ pronesla Saanvi.

Kate naklonila hlavu. Jednalo se o nejznámější šperk ze sbírky, pět set let starý, přesto nevěděla, co si o něm myslet. Ten tvor se jí snažil něco říct – ale co?

Marcus ukázal na šestihranné smaragdové hodinky velké jako dětská pěst. „Nejdřív nafotím tohle. Nikdy jsem neviděl tak velký smaragd. Je z Kolumbie?“

Saanvi přikývla. „Z Muza. Těžko uvěřit, že se jim nerozštípl, když vyřezávali vnitřek. Myslíme si, že součástky hodinek možná vyrobili a sestavili v Ženevě.“

Kate se zatajil dech. Bylo to to nejúžasnější a nejodvážnější dílo řemeslného umu a představivosti, které zřejmě kdy uvidí. Kdyby se jí někdo znovu ptal, proč pracuje jako historička se specializací na šperky a klenoty, jednoduše by ukázala na tyto dokonalé hodinky ve smaragdu. Ze Saanvina katalogu si opsala jejich přesné rozměry a poté si poznamenala několik otázek.

Byl smaragd vyřezán a vybroušen v Londýně? Kterými městy prošel?

Královská rodina, nebo bohatý aristokrat?

Dalšími vystavenými klenoty byla řada drahokamy vykládaných smaltovaných knoflíků a několik smaltovaných náhrdelníků s květinami: růžemi, zvonky a maceškami.

Kate se naklonila nad poslední čtyři knoflíky položené v sametové krabičce a ujistila se, že Saanvi s Marcusem plně zaměstnává příprava snímku smaragdových hodinek. Zatímco fotograf lovil v brašně jiný objektiv, vytáhla z bloku průhlednou obálku s Essiinými skicami a přidržela ji vedle knoflíků.

„Odkud máte ten obrázek?“ zeptal se Marcus, když procházel Kate za zády. „To je ten samý knoflík, nebo ne?“

Trhla sebou, a když viděla, jak se mu rozšířily oči, přiložila si prst ke rtům. Celé roky se v muzeu snažila získat přístup k těm knoflíkům – a její obrázek se klenotům skutečně velmi podobal.

Essie – nebo ten, kdo Essiiny obrázky naskicoval – zachytil tu podobnost. Duši šperku. Katie si představovala množství těchto krásných předmětů v řadě odshora dolů na naškrobené alžbětinské róbě nebo na pánském plášti, který za svým majitelem vlaje při jízdě na koni. Její prababička mohla takový knoflík vidět kdekoli. Neexistuje žádný důkaz, že Essiina skica zobrazuje cheapsideský knoflík.

Marcus střelil pohledem k Saanvi, která aranžovala klenot do fotografického lightboxu, a potom s chápavým syknutím pohlédl zpátky na Kate. „Pardon,“ naznačil rty a pozvedl jedno obočí.

Kate pokrčila rameny, vrátila obrázek do bloku a doufala, že Marcus pochopil situaci.

Když fotograf odešel a ona u knoflíků zase osaměla, uvědomila si, že srovnání nějaké kresby s předmětem samotným vůbec nic nedokazuje. Knoflíky vypadají podobně, to je vše.

Pohlédla na smaragdové hodinky a pomyslela na Essie. Její prababička měla irský dar dobré vyřídilky a často Kate v dětském pokoji uspávala prastarými příběhy o leprikónech a vílích královnách. Krmila ji folklorem s každou lžičkou irských národních jídel.

Katin oblíbený příběh však pojednával o záhadném muži, který v Cheapside očaroval Essie svýma smaragdovýma očima.

3. kapitola

ESTHER MURPHYOVÁ

LONDÝN, 1912

Klenoty byly objeveny téhož dne, kdy se Essie Murphyová zamilovala. Za obojí mohla samozřejmě poděkovat svému bratrovi. Vnásledujících letech často přemýšlela, co ztoho se přihodilo dřív.

Zakopané vědro plné šperků.

Muž se smaragdovýma očima.

Ten příběh se měl stát součástí jejího irského folkloru stejně jako legenda oMidirovi aÉtain. Dlouhými lety vybroušený analeštěný, kde surové drahokamy končí na smetišti spolu se smutkem, zradou aztrátou. Nikdo se nedozví, že to všechno začalo milostným vzplanutím atragédií zároveň.

To osudné ráno za sebou Essie zavřela vstupní dveře domu adoufala, že je matka natolik opilá, aby zůstala vposteli.

Freddie se už za úsvitu vydal na dlouhou cestu za prací. Bylo na Essie, aby odvedla sestry do školy, než iona vyrazí do práce.

Za jejími zády seděla na venkovních schodech malá dvojčata Flora aMaggie achichotala se. Oněco starší Gertie se sehnula, aby jim zašněrovala boty. Popadla je za hubené kotníky apřikázala: „Přestaňte se vrtět, nebo vám ty tkaničky svážu ksobě. Uvidíme, jak daleko pak dojdete.“

Obě dívky si pozvedly zástěrkové šatičky aodhalily chlapecké boty, které jim byly oněkolik čísel větší.

Maggie se vrtěla aGertie ji prudce zatahala za nohu. „Varuju tě…,“ pohrozila jí av modrých očích jí jiskřilo.

Flora začala tahat za okraje díry včerných punčochách akroutila vní prstem, jako by to byl červ. Essie si povzdychla. Maggie si dala ruce přes pusu azačala se chichotat, ale smích se nakonec změnil vzáchvat suchého kašle. Essie se sklonila apoplácala Maggie po zádech, aby ji uklidnila. Začínala si dělat starosti. Přes tenkou látku šatů ucítila ostře se rýsující kosti. Copy dvojčat ještě pořád čpěly smilaxem, pozůstatkem Rankinova oleje, který Essie včera večer celé rodině vetřela do vlasů: šlo ochabý pokus zbavit se vší, kvůli nimž se celé noci škrábali.

Gertie vzhlédla kEssie. Podívaly se na sebe aGertie polkla. „Každej pitomej den…,“ zamumlala.

„Nech toho, Gertie!“ pokárala ji Essie, ale nezlobila se.

Vdomě už nebylo nic ksnídani, poslední zbytky tvrdých kůrek matka rozdrobila slepicím. Ipřesto byly tak hladové, že snášely jen obden, atak všichni obyvatelé southwarkského přízemního bytu začínali den sprázdným žaludkem. Zase.

„Vstávejte, holky,“ vyzvala Gertie dvojčata unaveným hlasem, který jako by ke čtrnáctileté dívce ani nepatřil. „Pojďte, chyťte se mě za ruku.“

„Zazpívej nám, Gertie,“ zaškemrala Flora.

„Prosím,“ přidala se Maggie.

Trojice dívek se vydala na cestu před Essie aGertie začala pobrukovat „Colcannon“ – lidovku ošťouchaných bramborách se smetanou, bylinkami, jarní cibulkou akapustou. Essie obrátila oči vsloup. Taková je Gertie – zpívá ojídle, když ho nemůžou mít. „No vážně, Gertie,“ ozvala se, „myslím, že bys neměla…“

Dvojčata se ale ke zpěvu monotónně přidala, klopýtala vpříliš velkých botách asnažila se udržet se starší sestrou krok. Vypadala jako párek námořníků po dlouhé noci vbaru.

Nebo jako naše máma kterýkoli den vtýdnu, napadlo Essie.

Pokoušela se polknout vztek aroztrpčení. Matka nebyla vždycky taková aEssie nechtěla, aby dvojčata vyrostla vnenávisti kní.

Každý Halloween smíchala matka ve svém oblíbeném hrnci máslem omaštěné šťouchané brambory se slaninou abylinkami adovnitř strčila minci, knoflík azlatý prsten. Gertie ve své misce vždycky našla ten knoflík atatínek ji začal lechtat na břiše aprohlásil, že chlap, který by byl pro jeho dcery dost dobrý, stejně vIrsku není.

Essie opatrně kráčela dál po cestě asnažila se vzpomenout si, kdy naposledy matka udělala hrnec šťouchaných brambor sjarní cibulkou, mlékem, pepřem aslaninou.

Co se přestěhovali do Londýna, tak nikdy.

Určitě ne od té doby, co otec odjel do búrské války auž se nevrátil.

Dívky před ní se zpěvem poskakovaly. Essie ustoupila zcesty anechala projít shrbeného muže. Před sebou tlačil trakař plný drobných mořských hlemýžďů, kterým se říkalo plážovky.

Táta si vpátek vždycky moc rád dával rybu…

Essie se postavila před sestry.

„Nemáme peníze. Ale teď jdu do práce apřinesu vám je zítra.“

„Prosím…“

„Dobře.“