Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Petr Růžička

Šli dva, šel sám

Text © Petr Růžička, 2022
Cover © Tomáš Sitar, 2022
© Grada Publishing, a. s., 2022

Odpovědná redaktorka Julie Gonzálezová
Korektura Marie Gonzálezová
Sazba Roman Křivánek, Art007

Grafický návrh obálky Ing. arch. Tomáš Sitar
A-PARTNER ARCHITECTS
ATELIER TOMSON

Vydala Grada Publishing, a. s.
pod značkou Cosmopolis
v Praze roku 2022,
jako svou 8576. publikaci

Tisk Tribun

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-4965-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-4964-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-3548-6 (print)

Věnováno všem lidem, kterým velké dějiny zmařily jejich MALÉ životy

1

Posluchárna obsazená do posledního místečka byla nabitá vzrušeným očekáváním. Atmosféra i vydýchaný vzduch by se daly krájet.

Bruno obsadil strategicky výhodné místo nahoře uprostřed. Zdálo se, že poslouchá víkendová trampská dobrodružství spolužáka Karla Nováčka. Ve skutečnosti však jako mlsný kocour šmejdil očima po tvářích a postavách několika málo studentek brněnské právnické fakulty.

Zachytil tak jen, jak Karel z malého městečka kdesi ve východních Čechách říká:

„Jo, jo, takhle to vypadá, když má přednášet sám VéPéWé.“ Bruno věděl, že myslí Velkého Profesora Weyra. Ale ani Karlova veselá hláška ho nemohla z jeho myšlenek rozptýlit.

Karel pokračoval a Bruno slyšel: „Po škole zajdu do krámu, kde prodávaj úžasnou rejž. Večer dojdi na kolej, budu s hošma vařit hovězí podle cikánskýho receptu. Bude plno píva a nějaký víno ti taky pořídím.“

Posluchárna už pořádně hlučela, protože pan profesor měl lehké zpoždění.

Bruno začal s Karlem živě diskutovat: „Kamaráde, víš, že bych přišel moc rád, ale budou tam nějaké holky? Přece na koleji žádné spolužačky nejsou... A vůbec, vždyť jsem ti říkal už minulý týden, že mám dnes schůzku s tím úžasným děvčetem, jak jsem si dodal odvahu a promluvil na ni ve městě.“

Školního parťáka měl Bruno ve veliké oblibě, ale popravdě se stýkali hlavně během školy.

„Jo, pravdu díš, pardále, já na to zapomněl. Jestli to všechno nezdlábnem, tak ti tu baštu vodložím a můžeš to vochutnat zejtra,“ ukončil neopětované pozvání Karel.

Bruno se znovu zabral do svého vnitřního světa a vybavoval si nádhernou tvář děvčete z minulého týdne. To setkání, její obličej, vše pro něho bylo jako zjevení. Již několik dní nemohl ty obrazy vypudit ze svých myšlenek. V poslední době jeho devatenáctiletým tělem hormony cloumaly ostošest. Představy pracovaly naplno. Víc než často mu zabíhaly k dívkám.

Příchod profesora Weyra a jeho asistentů strhl lavinu rychlého usazování a okamžitého klidu. Najednou by bylo slyšet v posluchárně upadnout špendlík.

Charismaticky důstojný profesor po přivítání se studenty a krátkém úvodu začal hbitě přednášet: „Obsahem normy může být cokoliv. Z toho plyne, že obsah sám nerozhoduje o metodě poznávací, nýbrž jedině forma, ve které vystupuje, že předpokládáme, že onen obsah býti má... Vše, co bylo způsobeno, ale také vše, co nebylo způsobeno, může takto býti obsahem normy...“

Ve chvílích, kdy si Bruno nedělal poznámky, po očku sledoval ruce ostatních studentů. Pozoroval jejich pera tančící po papírech a poznámkových blocích jako štíhlé baletky v Labutím jezeře. Snažil se pochopit profesorův výklad a jeho normativní teorii práva. Ovšem stále častěji v myšlenkách a představách utíkal k dnešnímu podvečeru, do kterého vkládal velké naděje a očekávání.

Vzpomínal na setkání v centru Brna. Přemýšlel, že se na sebe zachoval nezvykle kurážně. Zas a znova se mu rozléval v hrudi hřejivý pocit. Tehdy na náměstí si opět všiml té kouzelné bytosti, kterou ve městě potkal již několikrát. Vždy po ní hodně pokukoval. Ty úžasně pronikavé oči, krátké lehce kudrnaté vlasy skryté pod kloboučkem...

Vůbec neví, jak se to stalo. Asi to byla fascinace tou dívkou, co mu dodalo odvahy, že za ní na zastávce elektriky přišel a spustil: „Jste překrásné děvče a já bych se s vámi tuze rád seznámil.“

Ještě i teď, po několika dnech, se Brunovi její věta stále opakuje v mysli. Pořád přemýšlí a vůbec nechápe, kde se to v něm vzalo. O to více však z toho má již několikátý den hodně pěkný pocit.

Zjevně šokovaná dívka jej totiž neposlala do háje. Naopak mu s úsměvem sdělila: „Jsem Romy, přijď v pondělí v šest večer na Eichhorn.“ Vzápětí naskočila do elektriky, za kterou on ještě dlouho nevěřícně hleděl.

Bylo pondělí odpoledne, přednášky a výuka budoucím právníkům už skončily. Studenti brněnské právnické fakulty po skupinkách opouštěli svoji alma mater.

„Bruno, tak příďte večer na večeři voba, vezmi s sebou i tu svoju novou kamarádku,“ zkoušel při rozloučení Karel umluvit Bruna, aby se večer přeci jen potkali na koleji.

Bruno už napůl na odchodu Karlovi odvětil: „Kájo, vážně ne, dnes se to nehodí, bavte se dobře. Ahoj.“

Potom v poklusu zahnul vlevo za roh právnické fakulty a nejkratší cestou směrem k lužáneckému parku spěchal k domovu. V parku si cestu zkracoval přes trávníky, maje přitom výčitky svědomí. Pokradmu se rozhlížel, jestli jej odněkud nevidí strážník. Schody ve Schodové ulici bral po třech. A už byl u té nové velké vily. To bylo neklamné znamení, že domů je to, jen co by kamenem dohodil.

V zádveří jej odchytla maminka s úsměvem na tváři: „Tak už je doma, mein geschickter Student!“ Ani se nezeptala, jak se mu dnes dařilo, a hned pokračovala: „Mám úžasnou novinu mein Sohn, tvá sestra Trudy čeká děťátko, dnes od ní přišel ze Španělska dopis s touto Nachricht.“ Brunova matka Anne pocházela z Německa, kde dříve žila ve švábském městečku Sindelfingen. V rozrušení tak přimíchávala do řeči německá slovíčka.

Zpráva o těhotenství starší sestry Bruna samozřejmě zaujala. S ohledem ke své dnešní misi však nyní hleděl hlavně se najíst a dostat se brzo do koupelny k vylepšení se na večerní dostaveníčko.

„Mami, co máme na jídlo, mám hlad jak vlk,“ vyhrkl na matku nezpůsobně místo odpovědi.

Tu Brunova reakce na chvíli zarazila, ale hned jej zvala do jídelny k pozdnímu obědu.

Během jídla mlčel a přemýšlel o své starší sestře, která se při studiích hospodářky ve Vídni seznámila s rakouským diplomatem, s nímž nyní dlela na velvyslaneckém úřadě ve Španělsku. Že by se v brzké době měl stát strýčkem, jej nejprve zarazilo, ale v posledku mu to přišlo zajímavé a potěšující.

Další výborná zpráva při dnešku. Mrzelo jej, že byl k mamince hrubý a dal se s ní do hovoru: „Mamma, to je vzrušující, já vlastně budu strýc...“ Věděl, že máma je ráda, když jí říká mami německy.

Matce to jako vždy rozjasnilo tvář: „A já budu Oma, babička, to je hrůza, jak ten čas letí, už budu stará bába.“

„Ale mami, prosím tě, nechej toho, vždyť jsi jako poupě,“ křenil se Bruno.

Zčistajasna však zvážněl a na zkrabaceném čele se mu vyrýsovaly vrásky a pokračoval v debatě. „Mami, ale v poslední době se v rádiu a v novinách objevují ze Španělska jakési znepokojivé zprávy. Je tam nějaká krize, dokonce jsem zaslechl něco o různých střetech…!“

„Meine Güte, Bruno, to mi nedošlo, du hast Recht,“ přeskočila zjevně rozrušená matka zase do němčiny. Musím se sofort telefonicky spojit s tvým otcem. Musíme dát hlavy dohromady. Co teď s tím. To je nadělení!“

Po španělské zprávě neměla již Brunova matka stání ani klidu.

Bruno chvatně zhltl zbytek oběda, sebral nádobí ze stolu a uklidil se nahoru do svého pokoje.

Otevřel šatní skříň. Dobře věděl, že první dojem se nedá ničím nahradit. S pocitem, že on rozhodně na Romy dojem udělat chce, začal vyndávat obleky, které na večer přicházely v úvahu. Košili zvolil samozřejmě bílou, kalhoty hnědé a sako béžové. Nachystal si i lehký svrchník. Dny sice již byly docela teplé, ale večery zůstávaly jarně chladné.

Měl ještě nějaký čas, tak si napustil horkou vanu a zalezl si do očistné a konejšivé vody s knihou. Paperback s detektivem Nickem Carterem bylo to pravé po celém dni teorie práva. Lenošil tak při čtení asi půl hodiny. Jakmile voda začala vychládat, Bruno si ještě připustil do vany teplou. Chvíli koketoval s myšlenkou, že si udělá sám dobře rukou a sprchou. Nakonec choutky potlačil s tím, že večer to bude zajímavější, neboť po setkání s Romy bude mít její tvář a tělo v živé paměti.

Vylezl z vany a dlouho se labužnicky otíral huňatým bavlněným ručníkem. Vzal si čisté spodky a zamyšleně se postavil k oknu.

Hlavou se mu honila nejen Romy a nervozita ze setkání s ní, ale také těhotná sestra Trudy a události ve Španělsku. Rej myšlenek přerušil pohled do zahrady se záhony květin a upraveným trávníkem. Vzorně uklizený a čerstvě natřený altánek, kde často zbytek rodiny o nedělích sedával při kávě, se leskl v záplavě ostrého jarního sluníčka.

Snad vzpomínky na sestru v něm vyvolaly mlhavé obrazy z dětství. Rázem je mu znovu sedm roků. Obrazy běžící Brunovi hlavou se ovšem neodehrávají v této honosné vile v Černých Polích, ale v baráčku na okraji Brna s malou zahrádkou. Ta byla královstvím a eldorádem všech čtyř sourozenců. Dvou chlapců a dvou děvčat. Bruno byl benjamínek, prostřední sestry Trudy a Emma, nejstarším a prvorozeným byl Jan, pro maminku Hans.

„Mnoho vody proteklo Svratkou od těch dob a mnohé se změnilo,“ slyšel se Bruno, jak si povídá sám nahlas.

Jen jedno bylo stále stejné. Otec Jan, přednosta nejlepší brněnské chirurgické a ortopedické kliniky, tráví v práci více času než doma. Dnes, stejně jako i dříve, je otec nejpřísnější na něj. Jako nejmladšímu z rodiny mu to nikdy nepřišlo fér.

Táta se s dětmi, jestliže byl náhodou doma, nikdy moc nebavil. To Brunovi asi chybělo nejvíc. Naštěstí Mamma mu vše vynahradila měrou vrchovatou. Bylo až neuvěřitelné, co vše jeho maminka zvládla. Díky otcovu postavení byla rodina samozřejmě velmi dobře zaopatřena. Peníze ovšem nejsou vše, pomyslel si zas a znova přemýšlivý Bruno.

Dotírající chmurné myšlenky, zlehka se vkrádající do jeho podvědomí, zahnal raději letmým mávnutím rukou a dooblékl se.

Při scházení schodiště dolů do haly zahlédl matku už v klidu a s úsměvem na tváři. Patrně ji otec něčím v telefonu uklidnil, nebo dokonce slíbil vrátit se z kliniky dříve než obvykle.

„Mami, co je nového? Vidím, že už nejsi tak ustaraná,“ zeptal se matky.

Matka hned přispěchala s odpovědí, aby si snad nedělal starosti: „Tvůj otec vyplní pár chorobopisů, sedne do automobilu a brzy přijede. Musíme zjistit něco o situaci ve Španělsku. Případně se pokusíme Trudičce do Španělska zatelefonovat.“

No jasně, pakliže jde o Trudičku, tak pan otec bude doma v cukuletu, pomyslel si v duchu Bruno, ale hned tu jízlivost pustil z hlavy.

Vzápětí jej matka přepadla otázkou: „A vy se chystáte kampak, mladý muži? Vyštafírovaný jako o neděli? V tom je jistě nějaké děvče, že mám pravdu, Bruno?“

Bruno nejen že se cítil dospělý, ale také téměř ve dvaceti letech dospělým i byl. Tyto obligátní matčiny dotazy mu lezly poslední dobou na nervy.

„Aber Mamma, bitte,“ schválně použil matčinu rodnou řeč. „Spolužák Karel, víš, jak jsem ti o něm včera vyprávěl, nás chce na kolejích ohromit svým kulinářským uměním. Budou tam mít bečku piva a tak.“

„Ale synku, vždyť tobě pivo přeci nijak moc nechutná,“ potutelně se na něj usmívala elegantní Brunova máma.

Syna vyprovázela hrdýma očima, které na něm mohla nechat. Pyšně si pomyslela, že se jim nejmladší syn povedl. Husté plavé vlasy, chytré pronikavé modrošedé oči a štíhlá vyšší figura. Je z něj švihák.

Bruno tento matčin pohled neviděl. Mezi dveřmi jen utrousil něco o vínu a spěchal směr Veveří ulice.

2

Žanek Bauer se probudil zimou. Chvíli mrkal, ale brzy pochopil, že houně, kterou byl přikrytý, leží stočená u jeho nohou. Díky chladu přicházel rychleji k sobě. Jeho vědomí se ještě prodíralo mlžným oparem rozespalosti a vypitého alkoholu. Současně si uvědomil, že vedle něj neleží ta koc, kterou sbalil včera večer na čochu. A to jej probralo definitivně.

Nacvičeným pohybem bleskurychle nahmatal známé místo ve slamníku a oddechnul si. To málo našpórovaných kaček bylo na svém místě.

Ještě že mně nešlohla love, pomyslel si.

Mysl měl díky vypitým pivům jako za závěsem. Postupně se prokousával ke zjištění, co se včera večer a v noci vlastně dělo. Po osmém pivu začal ztrácet kontrolu. Byl s každým kamarád. Kolčil s nějakou mrcnou a po desátém pivu s ňou skončil tady ve svém příbytku v mistrově dílně.

Ještě si na chvíli lehl s houní vytaženou až ke krku a blaženě se usmíval při vzpomínce, jak tu babu asi hodinu klátil. Asi to nebylo špatné, protože vřískala jak hotová. Dobře že blízko dílny nebydlí žádný lidi, pomyslel si.

Blaženost ale rychle vystřídaly chmury. Vzpomněl si na tatu, kterej byl furt v bordelu, chytl syfla a umřel. Mimoděk se prošahal tam dole. Nakonec odhodil houni, chytl si lulana a přetáhl předkožku. Na žaludu nic zvláštního nepozoroval. Pustil to z hlavy a jal se oblékat.

Vzpomněl si, že matce slíbil zajet dnes ráno za Brno k řezníkovi pro nějakou flákotu.

Venku se začala rozpouštět tma. Rozbřesk se na východě třepotá jako stříbřitá vlnka, vzduch je ještě syrový a neodbytný. Hodiny ukazují kolem páté.

Žanek pocházel ze Starého Brna a vyučil se u mistra Novotného automechanikem. Po vyučení v dílně na Vídeňce zůstal a pomáhal mistrovi s prací. Zůstal v dílně dělat hlavně proto, že mu tam mistr nabídl možnost bydlení. Popravdě nebyl zvědavý žít na pavlačáku na Starém Brně s matkou a šesti mladšími sourozenci.

Přebývání v dílně skýtalo Žankovi i další výhody. Tu a tam si vypůjčil auto, co měli v dílně na opravu. Někdy také rád využil mistrovo nářadí pro kamoše nebo na malou fušku.

A právě nyní přišla chvíle k využití této nesporné výhody. Byl rád, že ještě včera večer před hospodou dokončil opravu starého DKW, které museli řádně poštelovat. Otevřel vrata dílny a chvíli mu trvalo, než auto přivedl k životu. Ale nastartoval a raději nechal vůz nějakou dobu zahřívat.

Opatrně vyjel na úzkou vozovku a sešlápl plynový pedál. Po udaném povelu auto poskočilo a rychle vyrazilo vpřed. Ručička tachometru se komíhala okolo sedmdesátky. Žanek mířil na jih od Brna do Modřic.

Vycházející slunce, ten neúnavný zvěstovatel nového dne, mu šimralo levou tvář. Město se probouzí. Probírá se do dalšího jarního dne. V ulicích jsou již k vidění i lidé. Někteří stále znavení, jiní přes brzký čas čiperní. Smějící se i skleslí. Tváře mnohých jsou plné naděje přicházející s novým dnem.

Žanek se probouzejícím Brnem kochat nemohl. Musel spěchat, aby vše stačil vyřídit a byl včas zpátky v dílně.

Starý Rittich, sedlák a řezník v jedné osobě, se kterým Žanka seznámil starší brácha Tonda, už byl na nohou a v pilné práci. Boural hovězí, a když Žanka zmerčil, hned na něj volal: „Pozdrav pánbů, to sou k nám hosti! Kde máš teho dacana Tondu, eště žije?“

Žanek na jízlivou poznámku nereagoval. „Hospodáři, posílá mě mutra, šest harantů neco zbodne. Tadyk mám seznam. Co to bude stát?“

Sedlák připravil maso a zabalil ho Žankovi do novin a papíru.

Žanek na půl huby poděkoval a na odchodu utrousil něco o drahotě a taky řekl: „Jo, a Tonda je na šestatřicet metrů v kameňu, tož se tady dlouho nevokáže.“

Rychle nastartoval a maximálkou se hnal Vídeňskou ulicí na Staré Brno k matce. Na pavlači jej udeřil do nosu tradiční odér společných hajzlů mísící se s dýmem z roztápěných kamen a sporáků. U vchodu do matčina bytu jej přivítalo pověšené prádlo sušící se na šňůře a ryk mladších sourozenců. Žanek, jinak zapřísáhlý ateista, se v duchu pokřižoval a děkoval Bohu, že už tady nežije.

Pozdravil se s matkou a k bratrům a sestrám ve věku osm až šestnáct roků prohodil: „Šmarjá, co tady vyjete jak kojoti na prérii, dyť už nejste malí haranti. Je vás slyšet na celej barák. Matka z vás zblázní...!“

Sourozence viděl rád, ale spěchal víc, než bylo zdrávo. Některé z těch, jež se na něj nejblíže lepili, pohladil po hlavě nebo vykrákal za vlasy.

Jeden přes druhého se překřikovali: „Cos nám přines, brácho? Jak se máš? Svez nás zase někdy automobilem!“

Žanek nedbal a začal vybalovat na vsi zakoupené maso: „Mámo, tady máte ten flajš, ale ten vydřiduch chce za to čím dál větčí love. Navíc bráchovi dělal cenu, páč měli svoje různý kšefty, ale po mně chce víc, zvlášť poté co Tonda bručí v kameňu. Já mu rozhodně na ruku nepudu, nechcu dopadnout jak brácha. S tym je konec.“

Usmívající se matka mu dala jednoznačně za pravdu a spokojeně si prohlížela dovezené maso.

Žanek matku objal a sliboval: „Mámo, neboj, já seženu jinej zdroj, vod teho Ritticha už flajš brat nebudem.“

V poklusu slyšel ještě matku na pavlači děkovat: „Jo, a přídi v nedělu na voběd, bude polívka i maso, dondi určitě!“

Žanek skákal po schodech, jak to dělal, když byl děcko, a spěchal zpátky do dílny. V duchu si huboval, že nevyjel aspoň o půlhodiny dříve.

Už z dálky viděl dílnu s otevřenýma vratama a mistra s rukama v bok. „Kurvadrát,“ ulevil si potichu.

Mistr Novotný hned začal: „Kde líceš, Hans? Nevíš, že starej Weidenhofer je tu každou chvílu a bude se ptát po svým dékávku? Slíbili sme mu to už na sobotu a dneska je pondělí. Eště aby tě negde viděl, jak se pán vozí po štatlu...!“

„Brýtro, pane mistr,“ nenechal svého šéfa dál sakrovat Žanek a hned pokračoval, „já sem na tý Weidenhofrový mašině vyšíval dlouho do večera. Tak sem si řikal, že než mu to ráno předáme, že udělám próbefárt, ať zkusím, esli je vopravdu v richtiku na předání.“

„Tož, to je iná Žanku, jasné, máš recht,“ přestal se mistr chmuřit a zajímal se, zda problém je již na autě v pořádku opravený.

Jakmile postavili vůz do dílny a Žanek jej přeleštil, veškeré vrásky z mistrova čela definitivně zmizely.

Mistr se pohodově obrátil na Žanka, který rovnal v dílně nářadí: „Žany, pozdravuje tě ta moja. Posílá ti kus moc dobré bábovky. Poď, dáme si bábovku, a já nám uvařím moccu, ať nám ten den voňavě začne a líp se nám dělá. Stejně určitě eště ani nesnídals.“

Po moučníku paní Novotné se jen zaprášilo. Při dopíjení silné černé kávy se objevil majitel spraveného vozu.

„Servus borci, tak jak to vypadá?“ halekal na ně notně ještě kus před dílnou starý Weidenhofer.

Životem proškolený bývalý hokynář se po vyzkoušení automobilu a zaplacení opravy v dílně posadil u kafe od mistra Novotného. Střídavě si vlevo a vpravo kroutil svůj mohutný prošedivělý knír a začal oběma mechanikům vyprávět: „Chlapi, minulej tejden sem byl za famílijou v Německu. Víte, jak sem vám vonehdá povídal, že brácha žije u Koblenca. Tam se dějou věci. Mám z toho takovej divnej pocit. To nedopadne dobře…“

„Myslíte teho s tym knírkem, teho Hitlera?“ vpadl mu do řeči nedočkavý Žanek.

„Na klar, Herr Hitler, jawohl, mladej,“ pokračoval zatím s klidem starý pán. „Byl sem tam vlakem a všude kolem trati, kam se podíváš, samá fangla s tým jejich hakenkrojcem a všude na nádražích a v ulicách hnědý a černý uniformy. To hlava nebere. Nekeří sou úplný fanatici a teho svýho knírkatýho fýrera maj na vobrázku vedle Panenky Marie… Šílený, dokonce aji můj brácha vlezl do tý jeho partyje NSDAP a nosí se v hnědý košili a černejch holinách jak páv!“

Weidenhofer, nyní již s pořádným vějířem vrásek na čele, se na chvíli odmlčel a ponořil do hluboko v hlavě ukrytých myšlenek a pak pokračoval: „Tady v Brně žijeme Čech, Němec, Žid vedle sebe. Žij a nech žít. No, není to pravda?“

„Máte recht, sousede, jasné!“ přitakal mu mistr Novotný.

Weidenhofer, nyní již evidentně rozčílenější, mluvil dál: „Ale, co se děje tam s Němcama židovskýho původu, to je šílený. Považte, zakázali u nich sňatky mezi árijci a neárijci. Mají jakýsi nařízení vo vochraně krve. Židi tam sou jednoduše lidi nižší kategorie. Rozumíte temu?“

„Vážně? Je to možný, pane Weidenhofer?“ kroutil hlavou Žanek.

„Brácha se holedbal,“ pokračoval starý pán, „že se svojou stranou čistí Německo nejen vod komunistů, ale taky vod Židů, kriplů a bláznů. Ještě před pár lety tam bylo plno úžasnejch židovskejch krámků. Šak víte, jací sou to vobchodníci. A dnes? Zavřeno, nebo ty jejich kšefty má nekdo inej. Samozřejmě nekdo, kdo má tu správnou krev... Židy vyštvali z úřadů, z armády, vodevšad. Rozumíte tomu? A to sou normálně německý vobčani. Mraky Židů raději utekly a zbytek je prej v nějakejch koncentračních lágrech. Jak jim to může projít?“ ptal se naslouchajícího mistra a Žanka. A hned povídal dál. „Dyť je to zvěrstvo, to je nelidský! Ten jejich ukřičenej Adolf si Židy prostě vybral za úhlavního nepřítele, kerej za všecko může. Francie a Anglie na to jen čumí. Ještě jim tam svět přidělí olympijský hry. Velmoci jen schůzujou a tlachajou. A v Německu zatím všecko čistí hnědej teror. To je svět, kurvafix! Po světový válce sem si myslel, že už bude klid, ale teď chlapi nevím, nevím... V každým případě, je to sice rodina, ale už tam nepojedu!“

„Myslíte, že to může vopravdu nakonec vohrozit i nás?“ ptal se zamyšlený a znenadání ustaraný Žanek.

„Chlapče, inu, možný je všecko... Však víte sami, kolik tady máme echt Němců. Ta Henleinova Sudetoněmecká strana si někdy vážně nevidí do huby! Henlein je u nás Hitlerova prodloužená ruka,“ prohlásil starý pán a dlouze se odmlčel. Hleděl skrze ty dva někam nepřítomně dozadu do regálů s nářadím a náhradními díly.

Pak se zahleděl směrem k mistru Novotnému a změnil raději téma: „Nechme tý špinavý politiky.“

Sáhl pro něco do své časem řádně ošlehané kožené aktovky a spustil: „Tuhle sem vám neco přivez. Hlavně asi tady mladýmu, ten je do závodů automobilů celej divej. Němci nasypali mraky peněz do motorizace země, staví dálnice jak diví. Nejradějc by posadili celej národ do automobilů. Ruku v ruce s tym de zaměstnanost, lidi sou při penězách, maj se líp. A jak se majou líp, maj taky víc rádi teho svýho fýrera Hitlera. Krize je zapomenuta. Sám brácha mi říkal, že se v životě neměl tak dobře jak teď.

Ale k tem žurnálům. Sebral sem je bráchovýmu klukovi. Stejně je už měl přečtený,“ spiklenecky na ně Weidenhofer mrkal.

Žanek se mezitím začal dychtivě časopisy přehrabovat. Z automobilových žurnálů na něj vyskakovaly úžasné fotografie různých cestovních a závodních vozů. Červené, modré a stříbrné monoposty úžasně moderních tvarů si dychtivě říkaly o jeho pozornost.

Starý pán pokračoval v líčení zážitků z cest: „Tady Hans, vidíš ty stříbrný protažený ladný mercedesy. Tohle sou zas takový stříbrný ryby, co maj motor zvláštně vzadu za jezdcem, to je nová německá značka Auto Union. Brácha se synovcem mi říkali, že ty fára viděli loni ve velký ceně Německa na Nürburgringu. Že prej je určitě definitivně u konce úspěšnej čas italskejch a francouzskejch závodniček.“

Do poutavého vyprávění zasáhl příjezd zákazníka, který potřeboval opravu pneumatiky. Mistr poslal Žanka nového klineta obsloužit.

Jak si v dílně bral vercajk, zahlédl mistra se starým pánem hlavami blízko u sebe se zakaboněnými tvářemi.

Žanek tomu nevěnoval pozornost a chvatně se pustil do díla, aby byl co nejdříve hotov a mohl začít podrobně studovat ty úžasné závodní vozy. Než se dostaví někdo další s porouchaným autem nebo motorkou, vyžadující jeho neodkladnou pozornost.

Den Žankovi uběhl mezi prací a prohlížením německých žurnálů jako splašený kůň.

Mistr se s ním loučil přáním hezkého zbytku dne a zajímal se, co bude Žanek v pozdním odpoledni dělat.

„Pane mistr,“ volal za šéfem Žanek, „musím valit na fotbal, máme zápas na Rybníčku.“

Slyšel ještě mistra, jak k němu při odchodu starostlivě volá: „A dávej při té kopané bacha, ať tě zas nekdo nezramuje, nechcu dělat v dílně sám. Zítra na shledanou!“

Bylo jarní odpoledne roku 1936.

3

Pozornosti pečlivého čtenáře patrně neunikla ustaranost dvou starších pánů zdebaty vdílně mistra Novotného. Oba již podvědomě ze svých odžitých zkušeností tušili, že minimálně sEvropou anejbližším okolím to jde od začátku třicátých let zkopce. Anejen to, dokonce že ten kopec začíná být stále strmější.

Není divu. Po světové válce se vItálii objevuje fašismus, ke kterému začínají vzhlížet iv jiných evropských zemích.

Německý nacismus, vystrkující nejprve počátkem třicátých let nenápadně svoje růžky, už vNěmecku nabral obrátky apod vedením Adolfa Hitlera pozvolna bobtnal do podoby děsivého masového šílenství.

Ipřes množství silně znepokojivých signálů, že se možná blíží největší evropská katastrofa, jsou evropští politici aintelektuálové stále neteční. Ti, co mohou, nekonají. Daří se jim propásnout jednu příležitost za druhou, jak zastavit hrůzostrašný německý nacionálněsocialistický režim včas...

_____

Bruno všecek natěšen, ale také svírán nervozitou anahlodáván červíkem pochyb, se po cestě svezl kousek tramvají.

Myšlenky mu hlavou létaly jako odbrzděné vagony. Ze stavu téměř mimo sebe jej dokázal probrat jen neurvalý hlas konduktéra: „Hej, mladej, kdo bude platit?“

Bruno našmátral vportmonce měsíční traťovou jízdenku ase slovy: „Mám traťovku“ ukázal průkazku komisně se tvářící uniformě Společnosti brněnských pouličních drah elektrických.

Klábosení ostatních cestujících, hlučné skřípění kol vkolejích ipravidelné kymácení jeho těla vrytmu těl dalších pasažérů zůstaly dnes zjeho strany zcela nepovšimnuty.

Jako by ani nebyl ve svém těle. Jako kdyby se nadnášel vprostoru nad cestujícími, ponořen jen do svých myšlenek. Moc se těšil na setkání, ale zároveň stále úplně nevěřil, že Romy na schůzku přijde. Všichni okolo oněm vždy říkali, že je skvělým společníkem. Bruno však měl pochybnosti aobavy, aby vtak důležitý okamžik svého vysněného rendez-vous nezklamal. Aby nezůstalo jen při jednom dostaveníčku.

Netrvalo dlouho, ai přes zvýšený pozdně odpolední brněnský provoz, Bruno po vystoupení ztramvaje rychle prošel Žerotínovým náměstím aocitl se vústí ulice Veveří. Ačkoli neznámá dívka neurčila přesně místo setkání, Bruno si vsugeroval, že jistě měla na mysli začátek této dlouhé brněnské ulice. Aby něco nepokazil, ajako pravý gentleman, zde byl očtvrt hodiny dříve.

Čekání si krátil korzováním. Započal jej na rohu Veveří aŽerotínova náměstí uStaré boudy, kde srodiči absolvoval několik divadelních představení. Bodem obratu jeho soukromé čekací promenády bylo známé papírnictví Papír-Pirlo, kde se daly koupit iloutkoherecké potřeby ajemuž sklukama neřekli jinak než Papirlo.

Po Veveří počal chvátat řízný jarní vítr. Na ulici vytvářel podivuhodné spirály prachu akouře.

Bruno se zájmem pozoroval projíždějící automobily akolemjdoucí spoluobčany. Spěchající lidé mířili po celodenní práci na večeři, na pivo nebo do svých příbytků. Pospíchali, nezastavovali se, ani neohlíželi. Jen před papírnictvím skupina dětí obdivovala ve výkladu vystavené loutky apapírové kulisy ke stavbě divadélka.

Pozoroval okolo všechno živoucí. Především však na obou stranách ulice hledal očima každou dámu. Jakmile zahlédl někoho jen trošku podobného Romy, nervózně jej zašimralo vbřiše.

Osamělou dívku nespatřil žádnou. Evidentně dnes všechny dívky aženy chodily vpáru nebo ve skupině.

Musí přece přijít!

Jeho švýcarské náramkové hodinky Longines, dárek od otce kmaturitě, nesmlouvavě ukazovaly dobrých patnáct minut po šesté hodině.

Bruna už opouštěla natěšenost. Vjeho mysli začínalo pomalu vítězit zklamání ilehké naštvání. Absenci děvčete na smluvené schůzce si začínal klást za vinu sobě. Přemýšlel, jestli si pozvání špatně nevyložil, jestli nepopletl místo setkání, jestli neměl čekat vjiné části ulice...

Vmomentě, kdy došel kzávěru, že před odchodem zmísta ještě projde celou ulici Veveří, obestoupila jej skupina tří německy mluvících mladíků. Jejich oblečení aztepilé postavy svědčily otom, že se jedná oturnery, co pravidelně pilně tuží svá těla vDeutscher Turnverein.

Vprostřed stojící vysoký blonďák skřivým nosem anehezkými zuby, patrně jejich kápo, začal Brunovi německy nadávat: „Du dreckiger Sauhund! Was suchst du hier? Verdammtes Arschloch!“

Ostatní dva se vzápětí snadávkami připojili.

Současně se všichni na Bruna tlačili, až narazil zády do zdi domu.

Brunovi bylo jasné, že je vmaléru. Pátrat po příčině, proč si vybrali zrovna jeho, bylo naprosto zbytečné. Ať už to byli příbuzní Romy, nebo někoho, koho před chvílí naštval, když protivně odmítl připálit kolemjdoucímu cigaretu, bylo mu jasné, že na tom nesejde. Průšvih je tady. Ale co teď? Sám proti třem.

Spěšně vhlavě vyhodnotil možné scénáře asvé šance. Ty nebyly velké... Ale slušně běhal. Ještě vnedávné minulosti patřil na fotbale knejrychlejším.

Vsadil na moment překvapení ase slovy: „Nech mě na pokoji!“ oběma rukama prudce strčil do blonďáka.

Rozběhl se asprintem se vzdaloval překvapené německé skupince.

Moment překvapení poskytl Brunovi výhodu, která však netrvala dlouho. Během ohlédnutí se viděl, že všichni tři za ním usilovně běží. Bruno zVeveří zamířil směrem ke Šmálce, staré apostupně mizející dělnické kolonii. Věděl, že za ní je park. Tam se chtěl schovat.

Pronásledovatelé nebyli žádná ořezávátka. Bruna se stále drželi. Bylo zřejmé, že své kořisti se nechtějí vzdát.

Také byli evidentně ve větší formě aBruna doháněli. Už je zřetelně slyšel křičet: „Halt, du verdammter Drecksack!“

Brunův plán neklapl. Kjeho smůle jej dohnali na začátku parku.

Onějakém ukrytí se nemohlo být ani řeči. Na to měl pramálo času.

Zadýchanému Brunovi se vbleskurychlém sledu událostí jen mihlo hlavou, že se musí útočníkům postavit. Na Veveří byli aspoň lidé azáda mu kryla zeď domu. Tady vparku nebylo živé duše, všiml si.

Turneři jej po vzoru vlčí smečky obestoupili ze všech stran. Nejprve si chtěli vychutnat svůj triumf nad lapenou kořistí.

Posmívali se mu: „Du bist ein blöder Pém!“ Slovo pém vyslovovali se zvláštním odporem apohrdáním, aby co nejvíce demonstrovali, jak opovrhují jeho českým původem.

Bruno teprve nyní pochopil, že hlavním důvodem jeho napadení je jen to, že je Čech.

Jeho, napůl Němce, chtějí zmlátit čeští Němci. Přišlo mu to neuvěřitelné... Ale jak mu od mala říkával děda: „Chlapče, na tomto světě je možný úplně všecko!“

Zpočátku se Bruno snažil rány opětovat. Ovšem brzy pochopil, že bude nutné především minimalizovat ztráty. Proti třem silným rozběsněným turnerům neměl nejmenší šanci. Snažil se chránit především hlavu aoči. Není však jednoduché, zvláště proti takové přesile, krýt si hlavu oběma rukama, když dostanete pecku do břicha...

Rány zákeřníků jen pršely aBruno začal umdlévat ve své obraně. Jakmile se ocitl na zemi apřidaly se ikopance, už myslel, že teď je sním amen.

Žanek se po prohraném fotbalovém zápase převlékal vkabině. Byl pořádně naštvaný na spoluhráče, ale ina sebe. Hráli dnes blbě azaslouženě prohráli. Dobře věděl, že hráli sdaleko silnějším týmem. Že se jednalo jen opřípravné utkání. Ipřesto jej to mrzelo. On děsně nerad prohrával. Vždy chtěl vyhrát. Ikdyby šlo jen obago na tréninku. Navíc byl kapitán mančaftu. Minulý týden přišli otrenéra, tudíž byl idočasným trenérem. Oto více ho prohra žrala.

Spoluhráči Žanka znali, atak mu chtěli zvednout náladu: „Ser na to, Žany, šak vo nic nešlo, příště vyhrajem. Poď snama na pivo. Spláchnem to.“

Nejdřív jim chtěl odseknout, že jsou po prohře nějací veselí, ale rozmyslel si to anechal to plavat.

Ve sprchách se už smál tradičním koupelnovým fórkům azačal uvažovat, že přeci jen pivo sborcama dnes nevypustí. Prve si totiž říkal, že tentokrát bude sekat latinu poté, co včera vyváděl. Žankovo předsevzetí však pod sprchou postupně odtékalo společně se špínou aprachem zjeho svalnatých lýtek.

Na pivo nakonec vyrazil, kromě několika dorostenců aženáčů, celý mančaft. Větší počet žíznivých fotbalistů se záhy ukázal být problematickým. Vokolí nebylo zrovna plno hospod av každé bylo málo míst pro všechny. Od Rybníčku prošli do kopce směrem ke Kounicově ulici několik náleven anikde neuspěli.

Žízeň už byla veliká, aproto zakotvili vKotlářské ulici. Avšak někdo seděl ustolu, někdo postával uvýčepu. Na Žanka zbylo místo před hospodou.

Žankovi se to nelíbilo. Měl rád, pakliže mohli posedět dohromady av klidu upiva probrat zápas nebo trénink. Nejlepší to bylo vždy vŽidenicích nedaleko hřiště, kde měl klub vhospodě svoje stoly abyli tam doma. Co naplat, tohle nebyl jejich revír.

Vypil proto rychle na stojáka jedno pivo anejblíže stojícím spoluhráčům nahlásil, že mizí. „Borci, valim dom, tady je to na prd. Ataky su celej hotovej. Du gróňat. Zdarec pozítří na trenále.“

Za sebou slyšel nespokojené remcání kamarádů přecházející ve fórky, že beztak jde zase piglovat ňákou tu koc.

Po poslední divoké noci, celém dni vpráci anáročném zápase si Žanek představoval, jak se natáhne vdílně smotoristickými časopisy zNěmecka. Snažil se proto dostat co nejkratší cestou na Veveří nebo Českou, aby chytil šalinu asvezl se sní co nejblíže dílně na Vídeňské.

Slunce nad Brnem už pomalu zatahovalo oponu achystalo se budit spáče na druhé straně zeměkoule.

Zešeřelé brněnské ulice se připravovaly ke spánku. Již nenesly mnoho svých občanů. Procházející tak mohl vokolních domech sledovat tradiční lidské večerní rituály. Voknech nalevo rodina chystala stůl na večeři. Vedle přísný otec srákoskou či pravítkem stál nad učícím se nebohým školou povinným dítkem. Na druhé straně ulice Žanek mohl – kdyby ovšem tak nespěchal – být svědkem hádky mladých manželů. Zdalších oken hleděli jen kocour aosamělá stařenka se smutným pohledem vyhaslých očí.

Sbatohem na zádech achmurnými vzpomínkami na prohraný zápas vhlavě si znovu přehrával průběh dnešního mače. Největší díl viny za prohru přisuzoval, kromě nezvykle vlažného nasazení všech hráčů, absenci kvalitního leváka na krajním beku. Na jméno nemohl přijít ani dorostencům, kteří by měli áčko brzy posílit, ale vtomto ročníku se pohříchu moc talentu neurodilo.

Nedaleko parku před dělnickou kolonií zaslechl hrozný křik. Zahlédl skupinku několika mládenců, jak do něčeho kopou. Nechtěl se už vracet aobcházet místo. Byl unavený atěšil se domů.

Jak se blížil, pochopil, že tři borci vsilných bílých punčochách nekopou do něčeho, ale do někoho.

Rychle zbatohu vytáhl zkrácený policejní pendrek, který mu daroval brácha Tonda. Tonda jej snad kdysi lohnul četníkovi. Prý během nějaké demonstrace, ale Žanek si otom myslel svoje.

Zbabělé chování turnerů jej vytočilo natolik, že knim přiskočil zezadu azačal oba nejblíže běsnící turnery bít obuškem po hlavě ado zad. Ti dva, co schytali rány, byli okamžitě vyřazeni zjakéhokoli boje. Do úderů dal nejen veškerou svoji sílu, ale ivztek.

Zbýval poslední, který už dokázal reagovat na nově vzniklou situaci. Žanek raději dlouho neotálel. Říkal si, kdo ví, kdy se proberou ti dva, atvrdě zaútočil ina posledního Němce skřikem: „Zasraný pajlingři, kdo to, kdy kómal, tři na jednoho!“ Třetí útočník se dal na útěk. Jeho dva kumpáni, lízající si na zemi rány, uviděli, že se kparku navíc blíží skupinka lidí, ajali se jej následovat.

Žanek sobuškem vruce je na odchodu častoval: „Kómejte typlovat smradi!“

Poté se sklonil kpomalu se zvedajícímu Brunovi. Podal mu ruce apomohl mu na nohy, přičemž se jej tázal, zdali je vpořádku: „Bolí tě něco? Můžeš chodit? Co to bylo za zbabělý dacany?“

Vzápětí knim přiběhla skupinka tří děvčat ajednoho chlapce ve věku okolo šestnácti roků. Zjišťovali, jestli potřebují nějakou pomoc.

Jedna zdívek nabízela, že dojde pro svého tatínka četníka.

Bruno vehementně mával rukou akroutil hlavou: „Nechci žádného četníka!“