Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Joe Navarro, Toni Sciarra Poynter

Buďte výjimeční
Pět schopností, které odlišují výjimečné lidi

Přeloženo z anglického originálu knihy Joea Navarra Be Exceptional; Master the Five Traits That Set Extraordinary People Apart, vydaného nakladatelstvím HarperCollins Publishers, New York, NY, 2021.
Published by arrangement with William Morrow Paperbacks,
an imprint of HarperCollins Publishers. All rights reserved.
Copyright © 2021 by Joe Navarro

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8391. publikaci

Překlad Ivana Sýkorová
Odpovědná redaktorka Lenka Zajíčková
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 272

První české vydání, Praha 2022

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2022

ISBN 978-80-271-4729-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-4728-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-3304-8 (print)

S láskou věnováno památce mého otce, Alberta

Ačkoli rukopis této knihy před vydáním revidoval a schválil Federální úřad pro vyšetřování (FBI), názory a myšlenky v knize vyjádřené patří výlučně autorovi.

Uvědomujte si své myšlenky – neboť z myšlenek se stávají slova.

Uvědomujte si svá slova – neboť ze slov se stávají skutky.

Uvědomujte si své skutky – neboť ze skutků se stávají návyky.

Uvědomujte si své návyky – neboť z návyků se stávají povahové vlastnosti.

Uvědomujte si svou povahu – neboť povaha utváří osud.

— Upraveno podle Lao´c

O autorovi

JOE NAVARRO působil dvacet pět let v FBI jako zvláštní agent se zaměřením na kontrarozvědnou činnost. Zároveň byl zakládajícím členem elitního programu behaviorální analýzy, vedeného divizí FBI pro národní bezpečnost. Tento program se zabýval studiem chování špionů, teroristů a zločinců. Po svém odchodu od FBI se začal věnovat přednáškám a psaní publikací na téma lidského chování. Mimo jiné je autorem mezinárodního bestselleru Jak prokouknout druhé lidi (Grada, 2010). Do češtiny byly přeloženy i další z jeho knih: Jak prokouknout kolegy i obchodní partnery (Grada, 2011), Jak poznat, když vám někdo lže (Grada, 2013), Nebezpečné osobnosti (Grada, 2015), Tajemství řeči těla (Grada, 2019) nebo bestseller Tři minuty do soudného dne (Grada, 2017). Více informací o Joeovi najdete na internetových stránkách JNForensics.com.

TONI SCIARRA POYNTER je spisovatelka a redakční konzultantka, která se zabývá nakladatelskou činností více než pětadvacet let. Specializuje se na psychologii, osobní rozvoj, vědu a společenské trendy. Spolupracovala na několika z výše zmíněných publikací Joea Navarra. Žije v New Yorku.

Řekli o knize

„Joe Navarro nabízí neocenitelné rady, jak se stát nejlepší verzí sebe sama. Tuto knihu si musíte přečíst.“

Amy Cuddy, autorka knihy Presence,
bestselleru podle deníku New York Times

„Chcete-li se naučit odhadnout lidi a získat si jejich důvěru a loajalitu, nenajdete lepšího učitele, než je Joe Navarro. Tuto knihu si musí přečíst každý, kdo usiluje o úspěch – ať už profesní, osobní, nebo kombinaci obou. Kniha Buďte výjimeční představuje praktické dovednosti, které vám pomohou zvládnout každou situaci a stát se... ano... výjimečnými.

Chris Voss, autor bestselleru Never Split the Difference

„Joe Navarro to opět dokázal! V úžasné nové knize Buďte výjimeční představuje komplexní program, který vám pomůže plně rozvinout váš potenciál. Joe Navarro analyzuje, proč jsou lidé opravdu výjimeční, přičemž čerpá z dlouhodobých zkušeností a nabízí čtenářům nejen srozumitelného průvodce na cestě k výjimečnosti, ale navíc jim pomáhá uvědomit si, že možnost stát se výjimečným mají na dosah.“

Joshua Weiss, PhD, spoluzakladatel programu Global
Negotiation Initiative na Harvardově univerzitě
a autor knihy The Book of Real-World Negotiations

„Úžasná sbírka moudrých rad, které pomohou každému z nás být světu skutečně prospěšný. Joe Navarro v knize mistrně snoubí informace ze života historicky významných osobností, vědecký výzkum a vlastní cenné zkušenosti formou, která může pomoci každému stát se opravdu výjimečným.“

Andy Wasynczuk, přednášející na Ekonomické fakultě Harvardovy univerzity a bývalý provozní ředitel klubu New England Patriots

„Pokud stejně jako já stále přemýšlíte, jak se zdokonalovat, zlepšovat – být výjimeční –, měli byste si přečíst tuto knihu. Joe Navarro čerpá z široké škály výjimečných životních zkušeností a učí čtenáře, jak dosáhnout výjimečnosti v pěti přímočarých krocích. Není to jen kniha, je to manuál. Přečtěte si ho. Studujte ho. Nebudete toho litovat.“

Christopher Hadnagy, autor knihy Human Hacking

Než začneme

Je-li pro tebe těžké něčeho dosáhnout, nemysli si,
že to není v lidských silách; a je-li to v lidských silách, uvědom si, že to máš na dosah.

— Marcus Aurelius

Co dělá člověka výjimečným? Nad touto otázkou jsem dlouho přemítal, možná stejně jako vy. Za více než čtyřicet let, kdy zkoumám lidské chování – přičemž jsem pětadvacet let působil ve službách FBI, jsem zakládajícím členem elitního programu FBI National Security Behavioral Analysis Program, v terénu jsem uskutečnil více než deset tisíc výslechů, roky jsem se věnoval konzultační činnosti pro nadnárodní organizace po celém světě a napsal jsem tucet knih o lidském chování a jednání – nic mě neupoutalo víc než lidé, u nichž se projevují výjimečné vlastnosti. Dávají vám najevo, že jste důležití. Ihned vás zaujmou svou laskavostí, ohleduplností a péčí. Povzbuzují vás svou moudrostí a empatií. Po setkání s nimi se cítíte lépe. Chcete, aby takoví lidé byli vašimi přáteli, sousedy, kolegy, kouči nebo trenéry. Rozhodně byste chtěli takového učitele, manažera, místního politika nebo voleného zástupce ve státních institucích.

Co je za tím, že jsou takoví, jací jsou – proč mají takový vliv, proč jsou tak efektivní, proč je chce tolik lidí následovat a proč dokážou tak skvěle vést druhé? Vlastnosti, díky nimž vynikají, nesouvisejí s úrovní vzdělání, příjmy ani talentem – řekněme sportovním nebo uměleckým či dokonce obchodním. Ne, tito jedinci excelují v tom, na čem opravdu záleží: Zdá se, že vědí, co říct a co udělat, aby si získali důvěru, zajistili respekt a pozitivně ovlivňovali a inspirovali dokonce i ty nejprotivnější morousy mezi námi.

Materiál na tuto knihu jsem začal shromažďovat již před více než deseti lety, vlastně to nebylo záměrné, protože jsem tehdy pracoval na knize Nebezpečné osobnosti. V ní jsem zkoumal vlastnosti lidí, kteří zklamali sebe i ostatní zavrženíhodným jednáním, špatnými rozhodnutími, zanedbáváním priorit, neschopností ovládat své emoce či projevit starost o druhé, nebo svou nesvědomitostí.

Bylo dílem náhody, že mi při sbírání materiálů o nebezpečných osobnostech přímo před očima vystupovaly příklady jejich přesných protikladů – lidí, kteří mají tak neuvěřitelně pozitivní vlastnosti, že zlepšují život všem ve svém okolí. Právě ony protiklady a také tisíce postřehů, které jsem získal během práce pro FBI a při mezinárodní konzultační praxi, vykrystalizovaly do podoby této knihy.

Co dělá lidi výjimečnými? Ukázalo se, že výjimečné jedince odlišuje od ostatních pouze pět vlastností. Je jich jen pět, ovšem mají velký vliv. Nazývám je Pět oblastí výjimečnosti.

Pět oblastí výjimečnosti

Sebezdokonalování: Srdce výjimečného člověka

Jsme-li ochotní se v životě učit, pochopit sebe sama prostřednictvím upřímné sebereflexe a kultivovat klíčové návyky, které vedou k osobním úspěchům, tvoříme základy výjimečného života.

Pozorování: Umění vidět, na čem záleží

Rozvíjíme-li schopnost vypozorovat potřeby, preference, záměry a touhy druhých, a také jejich strach či obavy, dokážeme lépe, rychleji a přesněji prokouknout lidi i různé situace a získáme jistotu, co je nejlepší, co je správné a co je účinné.

Komunikace: Od informací k transformaci

Využijeme-li jak verbální, tak neverbální dovednosti, dokážeme vyjadřovat své názory efektivněji a s konkrétním záměrem, zapůsobíme v emoční i v myšlenkové rovině a navážeme vztahy na bázi důvěry, loajality a společenské harmonie.

Činy: Jednejte ve správný čas, eticky a v zájmu společnosti

Známe-li a uplatňujeme-li etický a sociální rámec správných činů, můžeme se naučit „dělat správné věci ve správný čas“, stejně jako výjimeční lidé.

Psychická útěcha: Nejvlivnější silná stránka, jakou lidé disponují

Pochopíme-li základní pravdu, že lidé nakonec vždy hledají psychickou útěchu, můžeme objevit, co vědí výjimeční lidé: Vítězí ten, kdo poskytuje druhým psychickou útěchu svou laskavostí a upřímným zájmem.

V následujících kapitolách vám nabídnu kombinaci rad ověřených v praxi, příkladů a příběhů, které jsem sesbíral za desítky let působení v oboru behaviorální analýzy a při své konzultační činnosti, a také příklady vycházející z historie, současného dění a každodenního života, s jejichž pomocí prozkoumáme pět oblastí výjimečnosti, a vysvětlíme si, jak je můžete využít, chcete-li zlepšit a pozvednout svůj život, chcete-li se odlišit od ostatních a především, chcete-li pozitivně ovlivňovat druhé na cestě k empatičtějšímu a etičtějšímu životu – takovému, jaký skutečně výjimeční lidé žijí každý den.

Tito lidé dennodenně prokazují, že být výjimečným člověkem, znamená dělat výjimečné věci, a začneme-li jejich příběhy zkoumat, nevyhnutelně v nich najdeme poučení a ovlivní nás. Vše, co potřebujete, abyste vynikli, je pět vlastností, které vám změní život. Ve chvíli, kdy je začleníte ke svým každodenním zvykům, bohatě se vám odmění. Umocní vaši schopnost pozitivně ovlivňovat druhé a nepochybně se díky nim stanete lepším člověkem. Také vám pomohou stát se lepším lídrem – budete nejen připraveni vést druhé, když se naskytne příležitost, ale zároveň budete mít i všechny potřebné kvality výborného lídra.

Vydejte se tedy se mnou na cestu objevování toho, jací jsme a jací bychom mohli být. Pojďme prozkoumat ten neobyčejný svět lidí, které považujeme za čestné, důvěryhodné, cílevědomé a spolehlivé, ale především za výjimečné.

PRVNÍ KAPITOLA

Sebezdokonalování

SRDCE VÝJIMEČNÉHO ČLOVĚKA

Jsme-li ochotní se vživotě učit, pochopit sebe sama prostřednictvím upřímné sebereflexe akultivovat klíčové návyky, které vedou kosobním úspěchům, tvoříme základy výjimečného života.

Každý chce napravit lidstvo, ale nikoho nenapadne,
že by měl začít usebe.

— Lev Nikolajevič Tolstoj

Jedno zmých nejtěžších rozhodnutí vpozici velitele zásahové jednotky SWAT jsem musel udělat ještě před zahájením operace.

Jako velitel jednotky zodpovídáte za plán zásahu iprecizní abezpečnou realizaci plánu. Jakmile dostanete „zelenou“ ke spuštění akce, jste vplné výstroji, máte připravené anabité zbraně ado vysílačky řeknete „přebírám velení, přebírám velení, přebírám velení,“ mnoho lidí se spoléhá na to, že vše řídíte splným soustředěním. Veřejnost to očekává. Stejně jako vaši nadřízení. Akolegové ze zásahové jednotky potřebují, abyste měli úsudek ostrý jako břitva, protože na něm závisí jejich bezpečnost iúspěch celé akce.

Vtomto konkrétním případě se vše seběhlo rychle– ozbrojený útočník držel svou přítelkyni jako rukojmí ve zchátralém motelu na předměstí Haines City na Floridě avyhrožoval, že ho nikdy nedostaneme živého. Zanormálních okolností podobné situace řeší vyjednavači, jenže oběť nutně potřebovala léky ajejí život byl vohrožení. Nemohli jsme ztrácet čas, nepříjemné vedro navíc umocňovalo podrážděnost, podezřelý nebyl ochotný jakkoli spolupracovat aposlední, co jsem potřeboval, bylo, aby jeden zpříslušníků zásahové jednotky FBI nebyl na úkol připravený. Tento operativec nezpracovával dostatečně rychle otázky, ani neřešil detaily finálního plánu tak svižně jako obvykle. Nevybavovaly se mu možné problémy, na které by normálně upozornil– například jaká je konstrukce budovy (abychom určili, jak hluboko by se mohla zavrtat zbloudilá střela); zda se dveře otvírají směrem dovnitř nebo ven (abychom zvolili strategii otevření arozhodli se, jaké nástroje budeme potřebovat); nebo jak blízko můžeme zaparkovat sanitku, aby ji útočník nezahlédl; kde je nejbližší nemocnice straumatologickým centrem atak podobně. Uvědomil jsem si, že jeho mysl není na zásah připravená. Nakonec jsem si řekl: „Musíš to řešit, arychle.“ Neměl jsem čas zkoumat příčiny. Jen jsem věděl, že se sním něco děje, amusel jsem něco udělat. Moji nadřízení si toho vté vypjaté situaci nevšimli, ačkoli jsme byli ve stejné místnosti– řešili spoustu manažerských rozhodnutí– komunikovali scentrálou FBI, zvažovali poslední změny apředávali informace otom, co se chystáme podniknout, místní policii. Ale jako velitel jednotky jsem to nemohl ignorovat. Jeden příslušník zásahovky nebyl ve své kůži. Byla to nejhorší možná chvíle na řešení personálních změn– amožná by si toho nikdo ani nevšiml, kdybych si to nechal jen pro sebe aběhem zásahu se nic nezvrtlo– jenže já jsem si toho všiml abylo na mně, abych to vyřešil. Nemohl jsem někoho takového pustit do akce, kde hrozilo vysoké riziko střelby vobydlené oblasti abylo potřeba rychlé rozhodování. Jako velitel nesmíte hazardovat sbezpečností ostatních, pokud můžete riziku zabránit, aje jedno, jak moc takový člověk chce být součástí důležité akce, nebo zda, jako vtomto případě, se klíčovým způsobem podílí na plánování složité operace, kdy má být zatčen únosce aosvobozena mladá žena se zdravotními problémy, kterou podle rodinných příslušníků drží jako rukojmí proti její vůli.

Šel jsem za velícím zvláštním agentem, který zrovna po telefonu předával informace ovývoji situace na centrálu FBI, ařekl jsem: „Musím jednoho znašich mužů odvolat ztéto mise.“ Když jsem ta slova vyslovoval, uvědomil jsem si, že za dvacet let působení uzásahové jednotky se mi to ještě nikdy nestalo.

„Udělej, co je nejlepší,“ odpověděl velitel, za ty roky ve službě jsem si získal jeho důvěru. Pak mě přikývnutím pobídl, jako by vytušil, že chci ještě něco dodat. Vtu chvíli jsem řekl: „Musím ze zásahu odvolat sebe, pane.“

Nejprve na mě chvíli jen zíral, aby se ujistil, že slyšel správně, rukou přikryl mikrofon telefonu anechal Washington čekat. Pátravě zkoumal můj obličej amyslím, že mu vtu chvíli začalo docházet, co se se mnou ten den dělo.

Zeptal se, jestli jsem si jistý. Odpověděl jsem, že ano. „Udělej, co potřebuješ. Udělej, co je nejlepší,“ zopakoval bez zaváhání. „Důvěřuji tvému úsudku.“

Astím jsem se stáhl zvýznamné akce zásahové jednotky FBI. Nebylo to snadné, protože břímě velení teď přešlo na mého zástupce aprotože jsem věděl, že někteří členové jednotky se budou divit, co se děje. Bez ohledu na to jsem však musel udělat, co bylo potřeba, ajako velitel zásahové jednotky jsem měl povinnost to oznámit.

Zásah proběhl bez problémů anikdo nebyl zraněn.

Co se se mnou dělo? Nakonec po troše sebereflexe na povrch vyplula příčina, která mi měla být zřejmá od samého počátku. Týden před zásahem mi zemřela babička astále jsem se nevzpamatoval zté velké ztráty. Stále jsem truchlil, stále mě to bolelo– ačkoli jsem si myslel, že na to díky práci zapomenu. Ostatním jsem možná připadal klidnější než obvykle, možná jsem míň žertoval, ale když jsme vpracovním zápřahu, snadno přehlédneme, co zažívají druzí vemoční rovině. Mé emoce ovlivňovaly mé myšlení. Naštěstí jsem si to včas uvědomil.

Zvláštní agent, který ten den velel zásahu, řekl něco důležitého: „Udělej, co je nejlepší.“ Ale jak poznáme, co je nejlepší? Ajak to máme udělat? Vše začíná poznáním sebe sama asebezdokonalováním.

Definice sebezdokonalování

Mistrovství často spojujeme sdovednostmi. Říkáme, že dovednosti jsou tím, co nám umožní vyrobit výjimečné housle jako stradivárky nebo vytesat úžasnou sochu. Ale mistrovství adovednosti jsou dvě odlišné věci.

Abychom vnějaké oblasti získali dovednosti, musíme se plně věnovat výzvám, které to obnáší, bez ohledu na to, jak jsou náročné– ale především to vyžaduje mistrovské zdokonalování sebe sama: soustředění, oddanost, píli, zvídavost, přizpůsobivost, sebeuvědomění aodhodlání, abychom jmenovali alespoň pár vlastností náležejících do kategorie sebezdokonalování.

Začínám usebezdokonalování, protože je zásadní pro ovládnutí ostatních čtyř faktorů, které odlišují výjimečné jedince od ostatních. Dobrá zpráva je, že sebezdokonalování není nedosažitelným cílem. Ve skutečnosti dokážeme přeprogramovat mozek tak, abychom do drobných izásadních výzev, kterým každý den čelíme, promítali lepší verzi sebe sama.

Jestliže, jak jsem přesvědčen, náš život vymezují naše myšlenky– nastavení mysli, celkový přístup azískané vědomosti –, pocity akaždodenní rozhodnutí, pak bez sebezdokonalování nemůžeme plně rozvinout svůj potenciál.

Samotné sebezdokonalování nám možná neumožní zdolávat hory, ovšem žádnou horu nezdoláme bez sebezdokonalování. Nejrychlejší běžec vhistorii, Usain Bolt, nedosáhl svého postavení jen díky sportovním schopnostem. Dosáhl ho díky sebezdokonalování: učil se, musel něco obětovat, tvrdě dřel apečlivě se soustředil. Michael Jordan, nejlepší basketbalista všech dob, dokázal totéž. Přesně to je totiž potřeba, chceme-li dosáhnout elitní úrovně výjimečných lidí.

Sebezdokonalování má ovšem ještě další stránku, jež vyžaduje, abychom poznali své emoce, své silné stránky, ale především své slabiny. Známe-li sebe sama, víme, kdy bychom měli předat velení druhým, nemáme-li právě dobrý den (jak se to stalo mně při zásahu jednotky rychlého nasazení SWAT); víme, kdy potřebujeme dávku pokory, kdy potřebujeme zkrotit své démony nebo udělat něco jiného, abychom nechali vyniknout sílu našeho lepšího já. To nám umožňuje sebezdokonalování– vědomé aupřímné posouzení sebe sama, které nás přiměje apobídne vytrvat, snažit se ještě usilovněji anaučit se vnímat rozdíly vmíře pozornosti, které rozhodují onezdaru nebo úspěchu.

Vtéto kapitole si ukážeme, jak převzít kontrolu nad svým životem prostřednictvím každodenních návyků ajednání, vysvětlíme si, jak si vybudovat podpůrný systém nezbytný pro sebezdokonalování, avzávěru si odpovíme na sérii sebehodnotících otázek, které vám pomohou na cestě ktéto nejzásadnější vlastnosti. Chcete naplnit svůj potenciál, posílit svůj vliv, rozvíjet svou značku? Sebezdokonalování je jedinou cestou.

Učení: Základ znalostí

Někdy na střední škole jsem zažil důležité prozření. Nikdo mi ho nevnuknul. Nikdo oněm se mnou nemluvil, ani mi neradil. Byl to velmi soukromý rozhovor, který jsem vedl sám se sebou, protože mému mladému já bylo nad slunce jasné, že se něco musí změnit.

Do Spojených států jsme uprchli po revoluci na Kubě, když mi bylo osm, akvůli tomu jsem byl vobrovské nevýhodě. Příjezd do Států byl kvapný anečekaný, neuměl jsem anglicky, nevyznal jsem se ve zcela neznámém prostředí sodlišnými pravidly, zvyky anormami, byl jsem zmatený azaostával jsem. Vnovém světě jsem byl stále oněkolik kroků pozadu apořád jsem se snažil dohnat ostatní. Do Ameriky jsme přijeli bez peněz (oto se postarali kubánští vojáci na letišti) atraumatizovaní, protože jsme přežili velmi násilnou komunistickou revoluci na Kubě. Jako nováček jsem potřeboval zapadnout, ale jediné, co jsem měl společného sostatními dětmi, bylo, že jsem se rád učil asportoval. Nemluvily španělsky ajá jsem neuměl anglicky. Nezažily krvavou revoluci. Nebyly na ulicích vdobě invaze vZátoce sviní jako já, ani neslyšely výstřely uparedón (zdi), kde vojáci stavěli občany do řady ahromadně je popravovali za odpor proti Castrovi. Znaly vílu Zvonilku, králíka Bugse, ptáka Uličníka, Disneyland adva mušketýry; což pro mě byla jen neznámá jména. Byl jsem zvyklý chodit do školy vuniformě, děti vAmerice nosily džíny atričko. Dřív jsem býval celý den ve stejné třídě sjedním učitelem, teď jsem se každých pětapadesát minut stěhoval do jiné třídy– nebyl jsem si jistý, proč. Znal jsem pravidla baseballu, ale nikdy jsem neviděl basketbal. Zamiloval jsem si novou hru dodgeball, ale neměl jsem rád, když mě vyvolali ktabuli řešit matematické úlohy.

Byl to pro mě kulturní šok, jak jej definoval Alvin Toffler. Usilovně jsem se snažil naučit se všechna společenská pravidla: nemluvit na chodbách, při přecházení ulice se držet za ruce, ale jinak se nedotýkat; nestát příliš blízko usebe; moc negestikulovat; nemluvit příliš hlasitě; zvednout pravou ruku, když se mi chce čůrat; udržovat oční kontakt, když mě učitel kárá (přesný opak toho, co mě učili dřív, tedy sklopit pohled, vyhýbat se očnímu kontaktu atvářit se zkroušeně). Musel jsem se naučit apřekonat nekonečné množství odlišností, abych zapadl. Ale pořád tu byl problém sučivem. Během revoluce nebylo bezpečné chodit do školy aupřímně řečeno to bylo dost děsivé, takže jsem vučení zaostával už vdobě, kdy jsme uprchli zKuby. Teď navíc nic ztoho, co učitelé říkali, nedávalo smysl, protože všichni mluvili anglicky.

Znutnosti adíky absolutní vytrvalosti se mi přibližně do roka nějak podařilo domluvit se plynně anglicky. Když se učíte cizí jazyk, není nic lepšího než být hozen do vody amuset se domluvit sostatními. Přeřadili mě do nižšího ročníku, abych dohnal učivo, apo čase jsem zvládl dva ročníky za rok. Ale to byl jen začátek.

Byl tu ještě problém smým přízvukem. Musel jsem se hodně snažit, abych se ho zbavil. Bylo mi totiž jasné, že pokud vAmerice mluvíte spřízvukem, vyčníváte, ajá jsem tolik toužil zapadnout. Nakonec se mi podařilo překonat ipřízvuk, ovšem realita byla taková, že jsem se pořád musel učit spoustu věcí, které mí spolužáci znali ajá ne: všechny ty zkušenosti, které získáváme už od batolecího věku, na hřišti, sledováním televize, chozením do stejných škol, léty prožitými vurčité kultuře asocializací.

Neznal jsem žádné dětské říkanky. Neznal jsem žádné písničky, co si děti broukají na hřišti, anikdy jsem moc nepochopil, proč se zpívá „London Bridge is Falling Down“ (proč by se otakové katastrofické události, jako je zřícení mostu, mělo zpívat vdětské rýmovačce?). Přibližně rok jsme doma neměli rádio ani televizi, jediná písnička, kterou jsem se za tu dobu naučil, byla národní hymna, kterou jsme zpívali každé ráno.

Když jsem začal chodit na střední školu, moji spolužáci znali Shakespeara, zatímco já jsem znal Miguela Cervantese. Četli Steinbecka ajá Federica García Lorcu. Znali Boba Hopea, já jsem znal Cantiflase. Dokázal jsem vyjmenovat všechny ostrovy vKaribiku, zatímco většina mých spolužáků ani nevěděla, kde je Mexický záliv. Komunisté na Kubě nám do hlavy vtloukali ideologii o„proletariátu aburžoazii“, takže jsem tyto termíny dobře znal. Spolužáci si mysleli, že si ta slova vymýšlím– ovšem já jsem zase nevěděl, co to znamená být „modrý límeček“.

Dlouho jsem se mylně domníval, že ostatní děti jsou chytřejší než já. Časem jsem pochopil, že nejsou inteligentnější, jen znaly věci, které jsem neznal, protože jsem se snimi nikdy nesetkal. Trápilo mě, že jsem měl takové mezery. Avzhledem ktempu, jakým jsme ve škole postupovali, se mi to nedařilo dohnat.

Uvědomil jsem si, že škola mě naučí jen to, co je dané osnovami. Nenaučí mě nic ztoho, co mi chybělo, ani to, co jsem se chtěl naučit ze všeho nejvíc– což přesahovalo možnosti okresního školského systému vDade. Nehodlal jsem se utápět vsebelítosti, ale nějak jsem vytušil, že musím něco podniknout sám za sebe. Musel jsem čelit své realitě. Atak jsem vpubertě začal vlastní program sebevzdělávání.

Na chvíli se zastavte avybavte si výjimečné lidi, které znáte nebo okterých jste někde četli nebo jejichž život jste studovali. Kdo by neocenil fascinující sportovní um americké gymnastky adržitelky zlaté olympijské medaile Simone Bilesové nebo basketbalové legendy Michaela Jordana? Aco geniální investor Warren Buffett, známý pod přezdívkou Věštec zOmahy? Bylo by krásné být legendárním zpěvákem jako Frank Sinatra nebo Adele, jejichž hlasy zasáhnou srdce. Všichni jsou svým způsobem výjimeční. Ale co my? Nikdy nebudu elitním sportovcem, není pravděpodobné, že bych se ocitl ukormidla miliardového byznysu amůj zpěv dokáže jen podráždit odpočívající zvířata. Můžeme však být výjimeční vněčem jiném– vněčem velmi důležitém –, třeba vnejdůležitějším byznysu, vněmž se všichni pohybujeme: vmezilidských vztazích. Jak dosáhneme takové úrovně, aby byly naše činy skutečně výjimečnými?

Kvýjimečnosti dospějeme sebevzděláváním: Investujeme do vlastních znalostí, růstu apotenciálu, stejně jako úspěšní lidé.

Pro někoho je jednodušší vážit si víc druhých než sebe apečovat spíše oostatní než osebe. Podporujeme-li druhé, aby se zlepšovali, máme stejnou zodpovědnost ivůči sobě. Nejlepším způsobem, jak si vážit sebe sama, je dát si závazek, že se stanete lepší verzí sebe sama, ajakmile tento fakt přijmete, vykročíte na cestu kvýjimečnosti.

Pokaždé, když se dočtu oněkom, kdo po osmdesátce dokončil střední nebo vysokou školu, stejně jako Giuseppe Paternò, který ve věku šestadevadesáti let konečně absolvoval univerzitu, připomenu si, že je to člověk, jemuž původní plány možná zkřížila práce, povinnosti nebo nešťastné okolnosti, který však dodržel svůj závazek investovat do vzdělání, protože si vážil sám sebe. Ajakým nádherným příkladem jsou tito lidé pro nás ostatní.

Nikdy není pozdě vypracovat se na mistrovskou úroveň, plně rozvinout svůj potenciál aosvojit si vlastnosti achování výjimečných lidí. Prožijete lepší, naplněnější život aaž přijde správný čas, nejenže se můžete stát lídrem, ale zároveň budete mít ivlastnosti hodné výjimečného lídra.

Často slýcháváme, že bychom měli vyhledávat mentory– obdivuhodné osobnosti, které nás provázejí na cestě, po níž se chceme vydat. Je skvělé mít mentory. Najít je však bývá těžké amnohdy mívají jen omezený čas, který nám mohou věnovat.

Uvědomil jsem si, že chceme-li být výjimeční astát se mistry ve svém oboru, musíme přijmout zodpovědnost astát se sami sobě mentory.

Historie nabízí užitečný model zdoby renesance, pestrého období mezi čtrnáctým asedmnáctým stoletím, kdy vcelé Evropě vzkvétala věda aumění. Aby se naučili řemeslu, chodili mladí muži, jako například Michelangelo, který později namaloval fresky vSixtinské kapli, do učení kmistrům ve svém oboru– vtomto případě mistrovským malířům asochařům, unichž se měli naučit to nejlepší. Umělecké cechy sdružovaly nejlepší mistry kreslíře, sochaře, projektanty, malíře, kaligrafy, míchače barev, výrobce keramických forem, architekty, výšivkáře, tesaře atruhláře, kováře, zlatníky adalší řemeslné profese.

Učňovství se nedá srovnávat sprázdninovými kurzy. Učni měli přísný režim, celé dny se disciplinovaně soustředili na konkrétní úkoly, atak se učili novým dovednostem, které postupně přiváděli kmistrovství. Mnozí přicházeli do učení velmi mladí, vydělávali si na živobytí prací azároveň získávali zkušenosti auznání, protože byli zodpovědní za vlastní život ipráci. Časem své schopnosti dovedli kdokonalosti, obohatili je ovlastní odborné znalosti adetaily. Náročným procesem učňovství se cizelovaly dovednosti adeptů, znichž vzešla nová generace mistrů azjejichž díla se můžeme dodnes těšit imy.

Koncept formálního učňovství už vdnešní době vymizel, svýjimkou několika málo řemesel aprofesí. Lékaři ve své podstatě nastupují do dvanácti až šestnáctiletého učení, aby si osvojili neuvěřitelně složitý procesu diagnostiky aléčení lidských nemocí. Jedna zmých editorek popsala učení se řemeslu voboru vydavatelství jako učňovství, kdy nejprve přihlížela, jak její šéfová spolupracuje sautory při editaci aredakci knih, později se na procesu podílela pod jejím vedením, až jí nakonec byl svěřen projekt, který měla sama editovat. Učňovství stále existuje vněkterých řemeslných profesích, jako je instalatérství nebo elektroinstalace, ačkoli má spíše kratší formu aje velmi úzce specializované.

Pokud se však podrobněji zaměříte na výjimečné osobnosti, stejně jako jsem to udělal já, zjistíte, že si samy nastavují jakýsi proces učňovství. Ačkoli se mohou obracet na druhé sprosbou opomoc, radu nebo odborné vedení, aktivně přijímají zodpovědnost za sebezdokonalování. Vědí, co nás nikdy nikdo neučil: Chcete-li být výjimeční, musíte se stále učit.

Tento proces sebevzdělávání může mít různé podoby– někdy je formální, jindy neformální, někdy se učíme znutnosti, jindy nás ktomu pohání spalující touha. Avkaždém případě nacházíme cestu díky trpělivosti, síle vůle, pokusům aomylům idřině, kterou vměstnáme mezi ostatní povinnosti, nebo dokonce mezi více zaměstnání či do volného času po práci.

Mě vždy zajímalo lidské chování, atak jsem si začal vést záznamy ochování, snímž jsem se setkal ajemuž jsem nerozuměl. Časem jsem díky zkušenostem azkoumání vzorce chování rozklíčoval astal jsem se lepším pozorovatelem. Přibližně ve stejné době, ještě před dokončením střední školy jsem absolvoval výcvik pilota azískal jsem licenci. Proč? Nedokážu uvést žádný jiný důvod kromě toho, že jsem byl nesmírně zvídavý. Domníval jsem se, že mi tyto dovednosti pomohou později vživotě, aačkoli jsem tehdy ještě nevěděl jak přesně, nakonec se tak stalo. Poznatky ochování, které jsem shromažďoval od svých patnácti let, mi zachránily život vFBI, kde jsem se setkával spachateli trestných činů, adíky pilotnímu průkazu jsem mohl sloužit jako kapitán letadla apodílet se na sledování teroristů ze vzduchu. Nevěděl jsem, co mě čeká vbudoucnosti, ale tato touha učit se novým věcem mi po letech rozhodně hodně pomohla.

Všichni výjimeční lidé, jejichž osudy jsem zkoumal, si bez výjimky po celý život vždy našli čas, aby na sobě mohli pracovat. Touhu zlepšovat se, učit se azískávat více zkušeností považovali za smysluplnou anezbytnou.

Mary Temple Grandinové, vsoučasnosti známé díky zásluhám ohumánní zacházení se zvířaty, zejména sdobytkem na jatkách, vraném věku diagnostikovali autismus (poruchu autistického spektra). Dlouho před tím, než jsme tuto poruchu lépe pochopili, bývali lidé jako Mary Grandinová odkázáni jen na podřadné práce nebo jim bylo odpíráno vyšší vzdělání, protože se mělo za to, že by nezvládli úskalí akademického světa.

Grandinová si vytvořila vlastní vzdělávací program, který byl přizpůsoben jejím zvláštním potřebám auspokojoval její zájmy vplné hloubce arozsahu. Učila se podle svých představ, svým vlastním způsobem ivlastním tempem, až nakonec získala vysokoškolský titul, adokonce idoktorát. Mary Grandinová však chtěla být průkopnicí změn, aproto musela překonat hranice školních učeben. Měla vizi, čeho by chtěla dosáhnout, věděla, co se potřebuje naučit apřipravila si program, jak toho dosáhnout. Pohroužila se do studia chování zvířat afyziologie. Zkoumala autismus, aby lépe pochopila své postižení, adíky tomu se naučila lépe chápat ostatní lidi azvířata. Studovala psychologii, pustila se dokonce do zkoumání otázky, jak barvy ovlivňují lidi azvířata. Učila se oprojektování atechnologiích, aby dokázala navrhnout humánnější prostředí pro dobytek. Své pozorovací schopnosti natolik zdokonalila, že kdykoli přijela na místo, kde se měl porážet dobytek, hned rozpoznala problémy při manipulaci se zvířaty apři péči oně. Tím pro ni ovšem samostudium neskončilo. Neúnavně pokračovala dál, protože chtěla oslovit aovlivnit druhé, atak studovala marketing, sociální inženýrství, prodejní techniky, vztahy smédii, strategie vyjednávání, branding adalší adalší obory.

Po celý život se Mary Grandinová nevzdělávala podle konkrétního mentora nebo myšlenkového směru, ale spíše podle sebe. Vytesala si vlastní cestu podobně jako mnozí další výjimeční lidé– bez ohledu na to, kolik překážek museli překonat. Díky tomu se stala mistryní nejen voblasti humánního zacházení sdobytkem, ale také vzorem pro lidi sporuchami autistického spektra.

Více než dvě stě let před tím, než si Mary Grandinová vydobyla své zvláštní místo, začal svou vlivnou cestu psát jeden mladík zBostonu. První anejvýznamnější americký podnikatel anejvětší vzor nejen ve své době, ale ipro mnoho dalších generací, udával směr ještě dříve, než se americký národ stal národem, aukázal nám, čeho může člověk dosáhnout bez ohledu na poměry, pokud je ochoten se učit.

Otec si přál, aby se Benjamin Franklin stal ministrantem, ale Benjamin už od útlého věku chtěl víc. Už jako dítě byl velmi zvídavý, pozoroval svět kolem sebe avšímal si, jak se co dělá aco je potřeba ktomu, aby se člověk stal úspěšným. Chápal, že vzdělání je klíčové, ale žádná škola vAmerice ho nemohla naučit vše, co chtěl nebo potřeboval. Atak si vytvořil sebevzdělávací program, aby se mohl učit vnekompromisní laboratoři nazývané život.

Byl vášnivým čtenářem anaučil se psát tak dobře, že jeho články opakovaně uveřejňovaly místní noviny, přičemž se vydával za dospělého apoužíval řadu pseudonymů, mimo jiné psal pod jménem vdovy středního věku.

Formálně se ve dvanácti letech stal učněm staršího bratra Jamese, unějž se učil tiskařskému řemeslu, včetně sazečství, vázání knih, prodeje avydávání knih. Nebyl jen námezdním dělníkem, který se učí řemeslu, aby se uživil– učil se ovládnout nejvlivnější komunikační platformu té doby. Učil se, jak odborně připravit sazbu, míchat tiskařské barvy, pracovat stiskařskými stroji nejrůznějších druhů, editovat rukopisy, psát výstižné články avymýšlet „trendující“ témata, jak bychom řekli dnešním jazykem, která dokázala měnit názory lidí azpochybňovala politické uspořádání. Přečetl vše, co přišlo do tiskařské dílny, atak se zdokonaloval ve čtení ipsaní. Vté době byly tištěné knihy drahé, aon je různě směňoval avyměňoval prakticky za cokoli, jen aby se dostal kdalším materiálům ke čtení. Nikdo mu nediktoval, co má číst; dělal to sám od sebe– což přesně vystihuje definici sebevzdělávání. Je zajímavé, že právě obtížné shánění knih vmládí ho vpozdějším věku přivedlo kmyšlence založit první knihovnu ve Spojených státech, která půjčovala knihy.

Po pěti letech se Benjamin Franklin naučil dost na to, aby mohl vřemesle samostatně pokračovat, ale on toužil jít dál. Traduje se, že spatnácti centy vkapse odjel do Filadelfie, kde další vydavatelé vyhledávali nikoli jeho manuální práci– námezdní dělníky by sehnali bez problémů kdekoli– ale spíše jeho schopnosti. Pracovní síly byl vté době nadbytek, ovšem schopnosti avědomosti, které Franklin získal vraném věku, byly vysoce ceněné ane tak běžné.

Benjamin Franklin si také uvědomoval, jakou moc má navazování kontaktů apřístup do správných kruhů– zároveň věděl, jak je důležité osvojit si vlastnosti anávyky lidí, kteří mají moc, vliv nebo pravomoci, aby mezi ně zapadl abyl vítaným (dnes této technice říkáme zrcadlení– avdalších kapitolách si oní povíme více). Obdobně, jako mi studium lidského chování zmládí obrovsky pomáhalo vFBI, pomohla Franklinovi znalost zvyků amravů omnoho let později, kdy se stal prvním velvyslancem Ameriky ve Francii.

Díky velké zvídavosti, schopnostem avůli si vybudoval okruh vlivu do té míry, že ještě jako mladík zapůsobil na guvernéra Pensylvánie, který pro něj zařídil studium vAnglii, kde mohl dále prohlubovat své sebevzdělávání. Benjamin Franklin objevil tajemství úspěchu: Vědomosti, zvídavost, přizpůsobivost, pilná práce atouha po dalších znalostech vám mohou zlepšit život.

Když vroce 1790 ve věku čtyřiaosmdesáti let Benjamin Franklin zemřel, měl za sebou tolik funkcí atolik toho vykonal, že je to až neuvěřitelné, zejména uvážíme-li, že formální vzdělávání ukončil vdeseti letech. Byl jedním zprvních signatářů Deklarace nezávislosti. Dal podobu konceptu Ústavy. Radil Thomasu Jeffersonovi ohledně základních principů, jež přispěly ke vzniku Spojených států. Jako americký velvyslanec ve Francii vdobě Americké revoluce mistrně ovládl delikátní nuance francouzských zvyků adiplomacie apřesvědčil Francouze, aby riskovali válku sAnglií afinancovali nově usídlené Američany vboji onezávislost. Už jen to by samo osobě stačilo. Ale výčet jeho úspěchů tím zdaleka nekončí.

Kromě toho, že byl spisovatelem, vydavatelem novin, tiskařem, propagátorem nezávislosti, diplomatem, jemuž se málokdo vyrovnal, amužem, který „zkrotil blesky“, byl také humoristou, satirikem, svobodným zednářem, vědcem, vynálezcem, učitelem, občanským aktivistou, výzkumníkem, mluvčím, zakladatelem první hasičské zbrojnice ve Filadelfii aUniverzity vPensylvánii, státníkem aarchitektem první národní komunikační sítě, která udržovala spojení mezi koloniemi akterou dnes nazýváme poštovní služba. Jak uvedl Walter Isaacson ve Franklinově biografii: „Byl nejúspěšnějším Američanem své doby, ataké nejvlivnějším.“ Byl prvním americkým myslitelem, influencerem aguruem svépomocných technik– akdyby tehdy existovaly přednášky TED Talks, museli byste si vyhradit několik měsíců, abyste zhlédli všechna jeho vystoupení.

Jediná cesta ke všem uvedeným úspěchům vedla skrze sebezdokonalování: Vytvořil si základy vědomostí, postupně rozvíjel své dovednosti jednu po druhé prostřednictvím programu, který si sám připravil akterý vycházel zjeho nebetyčné zvídavosti. Mnozí vzdělaní lidé měli lepší přístup ke znalostem, jež si chtěl osvojit, přesto vynikl díky svému odhodlání vše vstřebat, vytvořit si formou sebevzdělávání eklektickou arobustní oporu, jež mu umožnila dosáhnout tolika úspěchů. Žádná škola, tehdejší ani současná, nedokáže člověka naučit vše, čím se proslavil.

Franklin se už za svého života stal legendou asvět mu mnohé dluží. Jeho možná nejvýznamnějším odkazem je, že nám všem šel příkladem aukázal, že bez ohledu na to, zjak skromných poměrů pocházíme, můžeme převzít svůj život do vlastních rukou amůžeme si jít za vším, čemu bychom se chtěli věnovat aco bychom se chtěli naučit, aniž bychom se nechali zastavit.

Jakmile převezmeme odpovědnost za proměnu života skrze sebevzdělávání, začne se dít něco kouzelného.

Když Joseph Campbell vprůlomové knize Síla mýtu hovořil sBillem Moyersem otom, že bychom měli „jít za štěstím“, neměl tím na mysli, že by štěstí přišlo bez práce, že by se jen tak objevilo. Chtěl tím říct, že pokud něco milujete, toužíte po tom nebo to ve vás vyvolává nadšení, měli byste si za tím jít, bez ohledu na překážky, na něž byte mohli narazit. Budete-li se řídit doporučením Josepha Campbella, „vydáte se na cestu, která tu vždy byla ačekala na vás, aby vás přivedla kživotu, jaký byste měli žít.“

Jste-li ochotní se sami učit, pokračuje Campbell, uvedete do pohybu setrvačnou sílu, jež narůstá anabaluje na sebe další události: „začnete potkávat lidi, kteří působí voboru, co vám přináší štěstí.“ Všechno do sebe začne zapadat. „Říkám, jděte za štěstím anebojte se,“ nabádá nás Campbell, „aotevřou se vám dveře, ojejichž existenci jste dosud neměli tušení.“ Rozhodně to platilo vpřípadě Benjamina Franklina aMary Grandinové. Platilo to ivmém případě– abude to platit iuvás. Někdo kdysi prohlásil, že štěstí je pozůstatkem tvrdé dřiny, ale já bych spíš řekl, že štěstí je pozůstatkem tvrdé dřiny, kterou jsme vložili do sebevzdělávání.

Vroce 1971, když jsem prvním rokem studoval na Univerzitě Brighama Younga, bylo dostupných jen málo knih ořeči těla. Obor ještě nebyl moc uznávaný. Arozhodně se nedal studovat jako hlavní studijní předmět. Ale já jsem se pro něj nadchnul, protože jsem věděl, jak může být užitečný při navazování vztahů sdruhými lidmi– což jsem si uvědomil vmládí poté, co jsem přijel do Spojených států bez znalosti angličtiny. Slíbil jsem si, že až dostuduji, naučím se vše, co je kdispozici, voblasti nonverbální komunikace.

Promoce jsem oslavil tím, že jsem si vyřídil kartičku do městské knihovny. Po dokončení studia na univerzitě jsem měl čas přečíst si, cokoli jsem chtěl, nejen to, co se po mně chtělo. Stal jsem se samoukem voboru neverbální komunikace, jeden den jsem zkoumal řeč těla obyvatel Trobriandových ostrovů vTichém oceánu adalší den jsem se zajímal opozdravná gesta původních obyvatel Aljašky. Neverbální projevy, které pozorovali objevitelé Nového světa, mě fascinovaly stejně, jako barva šatů, jakou svým poddaným nařizoval nosit král Jindřich VIII. Řeč těla, kterou pozoroval Sir Richard Burton vAfrice při hledání pramene Nilu, mě zajímala stejně, jako zvyky amanýry, jež zaznamenal středověký objevitel Ibn Battuta během třiceti let putování, kdy urazil sto dvacet tisíc kilometrů napříč Afrikou, Středním východem, Indií aAsií. Chtěl jsem se sám naučit vše, co se tehdy nedalo naučit vžádném kurzu.

Studoval jsem řeč těla aneverbální komunikaci od psychologů, zoologů, etiologů, antropologů, klinických lékařů, etnografů, umělců, fotografů, primatologů, sochařů aanatomů. Sebevzděláváním jsem voboru pokročil hlouběji, než jsem si vůbec dokázal představit– azměnilo mi to život. Nabyté znalosti jsem využil vněkolika zaměstnáních, pomohly mi vybudovat nadnárodní firmu, pomohly mi seznámit se snejzajímavějšími lidmi ztolika rozmanitých oborů, obrovsky obohatily můj život aposkytly mi cenné vhledy do problematiky lidské povahy.

Když jsem si pořídil průkazku do knihovny azačal jsem se vzdělávat voboru nonverbální komunikace, ani se mi nesnilo, že bych se někdy setkal svelikány voboru: Paulem Ekmanem, Bellou DePaulovou, Judee Burgoonovou, Markem Frankem, Davidem Givensem, Joem Kulisem, Amy Cuddyovou amnoha dalšími. Nedokázal jsem si představit, že by mě přijala FBI ani, že bych své znalosti využil při chytání špionů, teroristů aúnosců. Nepředvídal jsem, že jednou napíšu více než tucet knih olidském chování, že budu každoročně přednášet na ekonomické fakultě Harvardovy univerzity, natáčet vzdělávací videa svíce než pětatřiceti miliony zhlédnutí, ani že se stanu konzultantem mnoha organizací avlád po celém světě. Netušil jsem, že když si jako samouk půjdu za štěstím, časem se mi otevřou dveře, ojejichž existenci jsem do té doby neměl ani ponětí, jak předpověděl Joseph Campbell.

Byla to dřina. Samostudiu nonverbální komunikace jsem se musel věnovat naplno– adělám to dodnes každý den. Ovšem usilovná práce je cenou za tento dar, který si dáváme, když se rozhodneme jít za štěstím.

Možná nejlepší ze všeho je, že až štěstí najdeme, nejsme jediní, kdo zněho má prospěch.

Chcete-li se zdokonalovat samostudiem azajistit si lepší život, nemusíte usilovat ozlepšování nebo záchranu celého světa či tvorů, kteří vněm žijí. Vybavím si mladého muže zvedlejší dráhy na místní plovárně, který se zdokonaloval ve „skrytém plavání“– plavete na boku, ruce udržujete pod hladinou, aby vás neprozradilo stříkání vody, mezi záběry splýváte, zvody se vynoří jen ústa na nádech– podle videa, které si stáhnul zinternetu, protože by se rád stal členem speciální zásahové jednotky amerického námořnictva SEAL. Nebo Williama, čtyřicátníka, který si uvědomuje, že když se pro něco nadchne, mluví příliš rychle. Ví to, rozhodně to ví ijeho žena, ale také jeho šéfové, kteří po něm chtějí, aby „trochu ubral“. Atak každou sobotu odpoledne trénuje sdiktafonem, odříkává proslov se správnou kadencí, téměř jako kněz, aučí se zpomalovat svůj projev tak, aby měli ostatní čas vstřebat jeho myšlenky. Je úspěšným manažerem, ale chce být ještě lepší. Zatímco jeho přátelé ve svém volnu sledují televizní přenosy ze závodů formule 1, on na sobě pracuje aprojev od projevu se zlepšuje.

Sebevzděláváním naplňujeme svou studnici vědomostí. Díky němu dokážeme lépe posoudit své možnosti arozhodovat se, získáváme schopnost vyhledávat ashromažďovat informace nebo se pouštět do nových projektů ataké jistotu, že se dokážeme naučit cokoli, co budeme potřebovat, abychom se vživotě posunuli dál.

Sebevzdělávání vyžaduje čas, ale nemusí nás nutně stát peníze. Vmém případě mi při samostudiu nonverbální komunikace jako nejlepší zdroj posloužila místní knihovna. Internet přináší celý vesmír informací, které máme snadno na dosah– od jednoduchých video tutoriálů přes odborné články až po zajímavé podcasty. Tipy na studijní zdroje můžete snadno získat ina sociálních sítích, když se ostatním zmíníte, čeho chcete dosáhnout.

Jakou oblast vzdělávání si zvolíte? To je otázka, která by měla vyvolávat nadšení, otázka, kterou si můžeme položit kdykoli vživotě. Stanete-li se sami sobě mentorem, obohatí vás to. Věci se dají do pohybu, jeden objev povede kdalšímu apůjdete vlastní cestou, na níž budete formovat svůj charakter arozhodovat se, jakým člověkem chcete být ajaké hodnoty budete zastávat.

Chcete-li být skutečně výjimeční, začněte se učit ještě dnes. Pusťte se do práce azačněte naplňovat svou osobní studnici vědomostí. Udělejte první krok. Vezměte život do svých rukou! Uvědomte si, co chcete apotřebujete vědět, asnadšením si naplánujte, jak tyto znalosti získáte. Učit se můžete tolika různými způsoby: můžete studovat sami zknih, můžete mluvit se vzdělanými lidmi otom, co se chcete naučit, můžete poslouchat podcasty, sledovat video tutoriály, přihlásit se do kurzu, stát se členem nějaké organizace nebo online skupiny. Těšte se ztoho, kam vás cesta za vzděláním zavede. Důvěřujte citátu Josepha Campbella, že se vám otevřou dveře, ojejichž existenci jste dosud neměli tušení. Vytvořte si vlastní sebevzdělávací program. Až to uděláte, výjimeční lidé vás přivítají mezi sebe, protože chápou arespektují, jaký je to závazek.

Emocionální rovnováha: Opora stability

Jedním znejlepších agentů FBI, snimiž jsem pracoval, byla Terry Halverson Moodyová. Vkanceláři býval často frmol– státní zástupci nás zahrnovali nejrůznějšími požadavky, stále nám někdo volal zcentrály, dostávali jsme dotazy zmédií, které mohly odhalit tajné operace, šéfové vše ustavičně kontrolovali, hromadily se nám výslechy –, ale ona byla ipřesto vždy velmi klidná. Obdivoval jsem ji za to iza její schopnost najít vživotě rovnováhu. Jako manželka, matka, zvláštní agentka FBI amá parťačka (což samo osobě nebylo snadné), si už vmládí osvojila jednu důležitou vlastnost, kterou disponují všichni výjimeční lidé. Včem spočívá tajemství? Emoce musí být vždy vyrovnané. Buď ovládáte emoce, nebo emoce ovládnou vás.

Ačkoli byla zvláštní agentka Moodyová vFBI odeset let služebně mladší než já, byla oproti mně ocelé desítky let zkušenější ve zvládání všech nároků astresujících situací vkanceláři. Těch každodenních událostí vsilně adrenalinovém prostředí, kde jsou emoce napjaté, abychom mohli kdykoli zasáhnout, ale zároveň mohou vyvolávat podrážděnost, nedůtklivost nebo netaktnost.

Svědomitost: Klíčový indikátor úspěchu

•Uvědomují si důsledky svých činů.

Nespoutanost: Zpochybněte limity, které nám druzí vymezují

Démonologie: Posouzení nedostatků, které nás brzdí

Sebedisciplína: Opora úspěchu

Řád apriority

Záměrný trénink: Síla myelinu

Vytrvalost

Odměna za sebezdokonalování

Učení

Tímto se vživotě řiďte ažijte opravdu naplno.