Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ruth Kvarnström-Jonesová

Pekárna plná života

Ze švédského originálu Julstök i Halleholm,
přeloženého autorkou do angličtiny,
vydaného nakladatelstvím Printz Publishing
ve Švédsku v roce 2021, přeložil Boleslav Ryljak.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2022
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz
jako svou 8375. publikaci.

Korektura Daniela Čermáková
Odpovědná redaktorka Karolína Stránská
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2022

Julstök i Halleholm © Ruth Kvarnström-Jones,
first published by Printz Publishing, Sweden, in 2021.
Published by agreement with
Norstedts Agency and Corto Literary Agency.
Translation © Boleslav Ryljak, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022
Cover Design © Anna Ali, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-616-3 (ePub)
ISBN 978-80-7625-615-6 (pdf)
ISBN 978-80-7625-218-9 (print)

S láskyplnou vzpomínkou věnováno
Jean Jenkinsové,
přítelkyni a zcela mimořádné redaktorce.

Seznam postav

Magdalena Bernaborgová-Halleholmová:

Hlava rodu Halleholmů. Dlouholetá sokyně Amélie Lindegrenové, která byla hlavní iniciátorkou šedesát let trvajícího sporu mezi Lindegrenovými a Halleholmovými. Nyní již vyrovnanější a usilující o nápravu. Žije v Bernaborgské budově ve Stockholmu.

Markus Halleholm*:

Její slabošský manžel. V mládí miloval svou sestřenici Amélii, pak ji zradil.

Désirée Halleholmová:

Jediné dítě Magdaleny Bernaborgové-Halleholmové. Dědička Bernaborgského bohatství. Předsedkyně výboru pro výběr prostředků v Halleholmské nemocnici. Žije ve vile Halleholm.

Ulrik Halleholm*:

Bývalý výkonný ředitel podniku Halleholm AB. Přijal příjmení Halleholm, když se přiženil do rodiny.

Reuben Halleholm:

Nejstarší dítě Désirée a Ulrika Halleholmových. Nemilosrdný výkonný ředitel podniku Halleholm AB. Oddaný manžel a otec. Lovisin úhlavní nepřítel. Žije na zámečku Halleholm.

Ellen Halleholmová:

Jeho překvapivě úžasná americká manželka.

Lydia a Lyon Halleholmovi:

Jejich absolutně rozkošná dvojčata.

Axel Halleholm:

Druhorozené dítě Désirée a Ulrika Halleholmových. Atraktivní a uznávaný dětský onkolog. Lovisin přítel.

Julie Halleholmová:

Nejmladší dítě Désirée a Ulrika Halleholmových. Stejně spořádaná jako její bratr Axel. Sní o tom, že si jednou otevře vlastní módní salon.

Elin Halleholmová*:

Matka Amélie. Bývalá hospodyně v Dunlidenu. Otce Amélie si nakonec vzala nedlouho před tím, než zemřel.

Rebecca Landbergová:

Lovisina nejlepší kamarádka, původem Kanaďanka. Uznávaná lékařka novorozeneckého oddělení.

Amélie Lindegrenová*:

Nemanželské dítě Halleholmů. Ve 40. letech byla proslulou švadlenou. Později navrhovala kostýmy v Královské opeře.

Johan Lindegren*:

Její manžel. Původní a legendární majitel Pekárny.

Olle Lindegren:

Syn Amélie a Johana. Majitel firmy Lindegrens Bygg AB. Známý stavitel a oddaný manžel a otec. Žije v Halleholmu Jih.

Birgitta Lindegrenová:

Jeho manželka. Spolehlivá hlava rodiny a slušný člověk.

Johanna Lindegrenová-Jenkinsová:

Nejstarší dcera Olleho a Birgitty. Flétnistka v New Yorku. Prchla do USA, když její sestra zemřela.

Cecílie Lindegrenová*:

Druhorozená dcera Olleho a Birgitty. Talentovaná baletka. Zemřela na leukémii ve věku 13 let.

Lovisa Lindegrenová:

Nejmladší dcera Olleho a Birgitty. Dřív pořádné číslo, nyní úspěšná pekařka. Vlastní Pekárnu. Miluje Axela.

Liv Nilssonová:

Eso mezi architekty. Nepoleví, dokud nezíská, co chce. Včetně Axela.

Greta Olssonová:

Nejlepší kamarádka Amélie po celých sedmdesát let. Nadaná květinářka. Ještě nadanější drbna. Žije na náměstí nad květinářstvím.

Mikael Olsson:

Její syn, který nyní provozuje květinářství.

Sebbe Olsson:

Vnuk Grety a přítel Tildy. Pracuje pro firmu Lindegrens Bygg AB.

Oliver Rönngren:

Novinář a fotograf v Halleholmském týdeníku.

Simone Saundersová:

Britská hostinská v restauraci Uppin Arms. Přímočará, dobrosrdečná parťačka.

Henrik:

Její partner. Oblíbený hostinský a nadšenec do všeho kolem aut.

Hans Stolt:

Správce na Granbergetském panství.

Agneta Stoltová:

Jeho manželka.

Algot Svensson:

Bývalý dvorní zahradník na zámečku Halleholm, který rozumí rostlinám jako nikdo jiný. Gretin dlouholetý přítel. Oddaný příznivec Lovisy a Pekárny. Žije v chatce na severním poloostrově.

Peter Svensson:

Jeho syn. Žije v Sydney v Austrálii.

Caroline Svenssonová:

Algotova vnučka. Žije v Sydney v Austrálii.

Nina:

Nejlepší kamarádka Cecílie Lindegrenové.

Starý Tom:

Algotův kamarád. Vášnivý čtenář. Žije v domově důchodců.

Paolo:

Provozuje kavárnu v Halleholmské nemocnici.

Tilda:

Lovisina nádherná pomocnice a oddaná fanynka. Stálí zákazníci Pekárny ji zbožňují. Sní o tom, že se stane pekařkou.

Viktor:

Tildin bratr. Trpí dyslexií a ochromující stydlivostí, ale našel svůj skrytý talent: pečení chleba.

Zvířata

Krasavec:

Lovisina norská lesní kočka. Místní darebný kocour, který vládne v salonku Pekárny. A krade skořicové šneky.

César:

Algotův zrzavý kocour.

Nelson:

Reubenův čokoládově hnědý labrador.

*Opustili nás, ale v našich srdcích žijí dál.

První kapitola

Halleholm, říjen 2010

Lovisa Lindegrenová pozvedla sklenici šumivé zelené tekutiny směrem k čarodějnici stojící za svíčkami osvíceným barem v Uppin Arms, oblíbeném britském podniku v srdci Halleholmu, malého pobřežního městečka zasazeného mezi dvěma poloostrovy asi čtyřicet kilometrů severně od Stockholmu. „Dokonalé,“ pronesla neslyšně.

Anglická hostinská Simone Saundersová roztáhla své začerněné zuby do zlověstného úšklebku.

Lovisa se ve svém kostýmu dýně zachvěla radostí. Zbožňovala všechny svátky: Halloween, svátek svaté Lucie, Vánoce, Silvestr, Velikonoce, filipojakubskou i svatojánskou noc. Po pravdě řečeno, byla ráda za každou příležitost, kdy se mohli lidé sejít, jíst, pít a veselit se. A přesto… Rozhlédla se po místnosti. Dokonce i teď, když ji obklopovala hřejivá známost jejího rodného města, ji přepadl tíživý pocit u srdce, jakmile si vzpomněla na Cecílii, rodinnou princeznu večírků, která žila pro tanec a pěkné baletní sukénky a jejíž blond vlasy zmizely těsně z dohledu vždy v tu chvíli, kdy se Lovisa otočila, aby se přesvědčila, zda skutečně právě zahlédla svou starší sestru, jak se žene přes halleholmské náměstí oblečená v dlouhém černém plášti a špičatých botách. Což bylo samo o sobě šílené. Pokud věděla, Cecílie nikdy žádný takový plášť neměla.

A právě v tomto ročním období, kdy se Halloween pomalu překláněl v předvečer Všech svatých a závoj mezi živými a mrtvými se podivně ztenčil, nabýval pocit Cecíliiny přítomnosti na síle, stejně jako rána plná zklamání, zákonitě následující po přívalu iracionální naděje. Lovisa nacvičenou silou vůle potlačila vlnu bezútěšnosti, která hrozila, že ji pošle do spirály depresivních nálad. Obrátila pozornost zpátky ke svým kamarádkám.

Julie Halleholmová, jediná dcera prominentní rodiny Halleholmových a praprapravnučka Lovisina praprapradědečka, byla oděná v ručně šitém, zářivém kostýmu čarodějnice s okázalým modrým perem připevněným na klobouku. Vytáhla lékořicovou tyčinku z černého košíčku s čokoládovou posypkou a marcipánovým zdobením, vložila si ji do úst a olízla si z prstů polevu z tmavé čokolády. „Tyhle pavoučí košíčky jsou vynikající. Nikdy předtím jsem neměla piškot z lékořice!“ zakřičela, aby ji bylo slyšet přes znělku Krotitelů duchů řvoucí z blízkého reproduktoru.

„Ani já,“ souhlasila Lovisa. „Musely jsme docela experimentovat, než jsme našly ten správný poměr.“

„Dneska odpoledne jsem se stavila dole v Pekárně,“ pověděla Julie postavě s děsivě bílou tváří a tělem pokrytým obvazy. „Lovisa vězela až po krk v nohou, křídlech a očích. Vypadalo to tam jako nějaká Frankensteinova strašidelná továrna na části těla. Vlastně mě udivuje, že se jí to podařilo stihnout.“

Mumie, která za normálních okolností vystupovala jako doktor Axel Halleholm, si dopřála doušek světélkující Bloody Mary a pobaveně pozvedla obočí směrem ke své sestře. „Divím se, že vůbec stíháš svou práci. Připadá mi, že v Pekárně trávíš stejně času jako u sebe v salonu.“

„Je to náročné,“ povzdechla si Julie v předstíraném zoufalství. „Ale když se mi tam přes podlahu neustále linou tak neodolatelné vůně, co mám dělat? Trpím neustálým strachem, že změřím klientku, která pak skočí dolů k Lovise a bude mít v pase o dva centimetry navíc, než vůbec vyjde z budovy.“

„Velice vtipné!“ prohodila Lovisa. „Od tvých rtů k mé pokladně. Ale nemůžu si stěžovat.“ Zakývala prstem. „Od té doby, co jsme znovu otevřeli a rozneslo se, že máme i mini knihovnu, se Pekárna proměnila v něco jako mekku pro starší lidi. Čím dál víc si jich chodí půjčovat nebo vracet knihy a vždycky se zdrží na kafe a zákusek. No, a zrovna když se začnou vracet domů, tak dorazí matky s malými dětmi. Nemůžu uvěřit, kolik se toho za ty dva týdny stalo.“

Axel ji objal kolem ramen a líbnul ji do vlasů. „A já bych nemohl být pyšnější. Vyzvedla jsi dneska tu dodávku?“

„Až v pondělí. Je to sice rachotina, ale bude stačit, než si našetřím na něco pořádného.“

„Už jsem ti to říkal, ale ještě to zopakuju. Jestli potřebuješ lepší auto, rád ti přispěju.“

„To jsi hrozně hodný, Axeli, ale nejdřív práce, potom zábava. Zbyly mi nějaké peníze z nájmu, který mi Magdalena zaplatila za Juliin ateliér. Naštěstí ten nájem uhradila na celý rok dopředu, jinak bych si tu dodávku nemohla dovolit. Ty peníze byly dar z nebes.“

„Babička vás chtěla nenápadně přinutit, abyste se spolu naučily vycházet,“ dodal Axel pobaveně.

Lovisa ho dloubla do žeber. Axel si zkrátka nedokázal odpustit narážku na šedesát let táhnoucí se hořký spor mezi jejich babičkami, Amélií Lindegrenovou a Magdalenou Bernaborgovou-Halleholmovou, jenž započal smrtí dítěte a zkrachovalým podnikáním. Nově uzavřené příměří mezi jejich vnoučaty – zejména mezi Lovisou a Axelovým starším bratrem Reubenem – trvalo zatím jen dva měsíce. Ale Lovisa stále Reubenovi nevěřila, ani co by se za nehet vešlo.

Lovisa se rozhodla přesunout konverzaci zpět na bezpečnější půdu. „Ta dodávka bude stát za každou korunu. Od pondělí budeme do Halleholmské nemocnice dodávat osm set skořicových šneků týdně a navíc už přijímáme objednávky na Vánoce.“

Axel ji objal ještě pevněji a přitiskl si ji k sobě. „Tvoje Pekárna si znovu získává reputaci nejlepší kavárny ve městě.“

Objala ho jednou rukou okolo krku a přitáhla si ho k sobě, aby ho mohla políbit.

„No tak, to si nechte na doma,“ zabručela Julie.

Lovisa zatleskala. „Na Vánoce se těším jako malá. Chci opékat kaštany na otevřeném ohni a cítit, jak mě do tváře štípe mráz. Minulý rok v Londýně jsem si užila tak akorát pochybného ústředního topení a mrholení.“ Při té vzpomínce se zachvěla.

„To by neměl být problém,“ usmál se Axel. Ukázal ovázaným prstem na dva černé démony se šílenými neonovými tvářemi stojící u dveří. „Nejsou to náhodou vaši?“

Lovisa se zvedla na špičky, aby viděla přes ostatní hosty. „Jo, to jsou oni. Můžeš na ně mávnout? Vysokou mumii určitě nepřehlédnou.“

Axel pokynul směrem k démonům a potom sklopil zrak dolů na svůj kostým. „Jsem na sebe docela hrdý. Zabralo mi to asi deset minut. Nebyl jsem si jistý, jestli se sem z nemocnice stihnu dostat včas. Ale předem ti oznamuju, že jakmile mnou projde tohle červené pití, budu potřebovat tvou pomoc. Už jsem totiž nestihl vymyslet, jak… ehm… jak vyřeším, až si budu muset odskočit.“

Dívky se hlasitě rozesmály.

Lovisa si otřela oči. „A ty se divíš, proč tě miluju.“ Sama se tomu však nikdy nedivila. Od chvíle, kdy si dovolila doktora Axela Halleholma milovat, byl jejich vztah silnější každým dnem.

„Proč bych se divil?“ řekl a přitom se zazubil stejným nenuceným úsměvem, kterým dokázal upokojit i své dětské pacienty. Jeho světlé blond vlasy zářily ve světle svíček jako svatozář.

Lovisino srdce vzplanulo jako plamen zažehnutý láskou. „Tohle vychloubání tě bude stát další pusu.“

Axel bez otálení splatil svůj dluh.

Julie se natáhla po tácku s čokoládovými netopýry. Ukousla špičku křídla a polkla. „Myslela jsem si, že touhle dobou tady už bude máma. Slíbila mi, že se to pokusí stihnout. Pořád jí opakuju, že musí být společenštější, a fakt jsem si myslela, že dneska večer přijde. Ještě minulý týden tvrdila, že dorazí. Dokonce jsem jí vyrobila kostým čarodějnice z Endoru.“

Lovisa se zachichotala při představě vždy upravené a poněkud rezervované Désirée Halleholmové oblečené v hrachově zelené a fialové barvě. Vtom jí přejel mráz po zádech. Napřímila se, načež se otočila a zamžourala svýma medově oříškovýma očima, aby zjistila, čí pohled na sobě cítí.

Axel sledoval, kam se dívá. „Co se děje, drahoušku?“

„Zdálo se mi…“ Pak se přinutila nasadit široký úsměv. „Ne, to nic.“ Nic, jako vždy. Proč tedy nedokáže dostat z hlavy ten tísnivý pocit Cecíliiny přítomnosti příčící se zdravému rozumu? „Ahoj, mami.“

Birgitta Lindegrenová si sundala halloweenskou masku a políbila svou dceru. „Je tady hlava na hlavě. Ráda tě vidím, Axeli. A tebe taky, Julie, drahoušku. Jsi ta nejstylovější čarodějnice široko daleko. Doufala jsem, že bys mi mohla ušít nějaké šik šaty. Koncem příštího měsíce odjíždím do New Yorku.“

Julie zrůžověla. „Páni. No samozřejmě. Dám vám slevu ze známosti.“

Lovisa ucítila bodnutí viny. Celé roky pohrdala Juliinou arogancí a nepřátelstvím, aniž by si uvědomila, že jsou pouhým brněním, kterým si kompenzuje nedostatek sebevědomí a hluboce zakořeněnou nejistotu. Lovisa věděla, jaké to je pochybovat sama o sobě. Dokud jí nebyla diagnostikována dyslexie, byla přesvědčená, že je naprosto k ničemu, a raději neustále dělala šašky, aby své nedostatky skryla. Nyní znala líp nejen sebe, ale taky Julii. A navíc věděla, že hluboce zakořeněné dětské pochybnosti člověka nikdy úplně neopustí.

Šklebící se démon podal její matce podivný modrý nápoj.

„Díky. Snad mě to nezabije.“ Birgitta nakoukla do sklenice. „Co to je?“

Olle Lindegren vykoukl zpod své kápě. „To kdybych věděl. Ale Simone mě ujistila, že ti to bude chutnat.“ Zakousl se do kyprého oranžového košíčku se dvěma čokoládovými zuby a zelenou marcipánovou stopkou. S lehce vyděšeným pohledem spolkl měkký piškot a uznale pokývl směrem ke své dceři. „Dýně. Je to vynikající.“

„Díky, tati. Dneska jsme prodali stovky dortů a košíčků s halloweenskou tématikou. Myslím, že většina lidí letos slaví o den dřív, protože je sobota, ale na zítřek mám objednávky na dalších jedenáct strašidelných koláčů.“

„To je dobře. Nějaké peníze navíc se ti budou hodit, abys přečkala leden. Všichni budou držet dietu a nebudou chtít utrácet. Ve stavebnictví je to stejné. Každý chce, aby bylo všechno hotové do Vánoc, ale v lednu nemám do čeho píchnout.“

„Doufám, že si teď vydělám dost na to, abych to nemusela řešit. V bance jsou se mnou spokojení a já si taky věřím.“

Birgitta pohladila Lovisu po tváři. „Hlavně buď opatrná.“

„Budu. Upřímně jsem si myslela, že do srpna zkrachuju.“

Po jejích slovech zavládlo mezi přítomnými ticho.

Lovisa rozhodila rukama. „Já vím, mysleli jste si to všichni. Ale od teďka půjde všechno jako po másle. Ovšem bude to tvrdá práce.“

„Na to bychom si měli připít,“ prohlásil Axel. „Na tvrdou práci, hladký průběh… a optimismus.“

Lovisa se na něj usmála. „Ale, pane Halleholme, vždyť mám úžasného nápadníka a vzkvétající podnik. Co by se mohlo pokazit?“

Druhá kapitola

Chladná noc pomalu přecházela v mrazivou. Lovisa s Axelem ruku v ruce pospíchali domů přes zkřehlé podzimní listí na halleholmském náměstí s rukama pevně zastrčenýma do kapes bund.

Lovisa se nadechla. „Miluju vůni podzimních nocí. Řekla bych, že už je načase vytáhnout teplejší bundy a rukavice.“

Axelovo obočí zmizelo pod okrajem čepice. „Netušil jsem, že podzimní noci mají svou specifickou vůni.“

Lovisa po něm střelila pohledem. „Samozřejmě že mají. Jsou čisté a svěží se špetkou dokonalosti, protože víš, že se blíží Vánoce.“

Axel se zhluboka nadechl. „A navíc se líp dýchá.“

„To taky.“

Veselé dýně lemující vstup do Pekárny byly nyní potemnělé, jejich vydlabané vnitřky ukrývaly vyhořelé svíčky, ale tři velká arkýřová okna zůstala osvětlena malými LED světýlky, která ozařovala oranžové a černé pečivo zasazené do zlatých, zelených a červených listů. Malá poznámka na rámečku fotografie objasňovala, že listy laskavě dodalo květinářství Gretin skleník stojící na opačné straně náměstí. Člověk by si mohl pomyslet, že vystavené koláče budou umělé, ale ti, kteří byli zasvěceni do tajů pečení, možná správně uhodli, že byly vyrobeny z malovaných pusinek.

„Ty výlohy vypadají ve tmě ještě lákavěji,“ podotkl Axel. „Co máš v plánu po Halloweenu?“

„Nic převratného. Budeme se držet podzimní tématiky, používat sezonní ovoce a péct ovocné koláčky. Základ už mám hotový. Vystavované zboží má jednu zásadní výhodu: můžeš ho vyrobit s dostatečným předstihem, protože není k jídlu. Ale –“ Lovisa triumfálně zamávala prstem, „– na Vánoce plánuju perníkové tablo.“

„Jako kdysi dělával tvůj děda Johan?“

„Přesně tak. Napadlo mě, že bych mu tak mohla vzdát hold, a navíc je to něco, co by místní pamětníci mohli ocenit.“

„Vypadá to, že máš všechno vymyšlené.“ Axel ji vzal do náruče a zabořil nos do jejích nazrzlých vlasů.

Zasněně si povzdechla. „Pojďme nahoru.“

Třípodlažní budova, shodou okolností nejstarší kamenný dům v Halleholmu, patřila Lovisině rodině od chvíle, kdy ji její pradědeček Gustav Halleholm koupil jako svatební dar pro svou dceru Amélii v roce 1946. Babička Amélie, fenomenální švadlena, proměnila první patro ve svůj ateliér, zatímco děda Johan, proslulý pekař, si v přízemí otevřel pekárnu. Dům odkázali své vnučce, která projevila zájem o pečení a řemeslu se naučila po boku svého dědečka.

V nejvyšším patře se nacházel prostorný byt s krásným výhledem na halleholmské náměstí a střechy z 18. století. Lovisa ho odjakživa zbožňovala. Když byla malá, vždycky si tu připadala jako doma, bylo to takové její útočiště před nesnázemi života. Znala každičký zářez v borovicovém stole. S každým talířem a hrnkem byla spojená nějaká vzpomínka. A většina z nich byla šťastná.

Než se oblékla do županu a připravila dva šálky horké čokolády, Axel už mezitím rozdělal oheň v krbu a zapálil svíčky na římse a konferenčním stolku. V houpacím křesle u ohně spala norská lesní kočka s chybějící půlkou ucha.

Axel se posadil na pohovku, načež se naklonil a jemně přejel dlaní po boku kočky. „Krasavec nám pěkně přibral.“

„To je fakt.“ Lovisa se posadila na kožešinový koberec a opřela se o Axelovy nohy. Jemně zasténala, když ucítila, jak jeho prsty uvolňují napjaté svaly na jejím krku. „Ale nedokážu mu odepřít jídlo, když si vzpomenu, jak býval vychrtlý a vyděšený.“

„Jak dlouho už ho máš?“

„Hmm. Objevil se, když jsem tady byla teprve druhou noc, což bylo někdy koncem března.“ Lovisa počítala na prstech. „Sedm měsíců.“

„Tak v tom případě už určitě ví, že tady hlady neumře. Možná ho zkus krmit jídlem pro starší kočky. A omezit skořicové šneky,“ ušklíbl se Axel.

Ruce, které zabloudily pod župan, aby ukonejšily její unavená ramena, zbavily Lovisu jakékoli snahy ohradit se proti nařčením vůči Krasavcově postavě. Oční víčka jí spadla. Díkybohu, že se v noci měnil čas. Hodina spánku navíc byla víc než vítaná. Přece jen byla vzhůru od pěti od rána.

„Lovisko?“ ozval se Axelův hlas.

Spojení Axelova hlasu a rodinné zdrobněliny jejího jména ji zahřálo u srdce. „Hmm?“

„Kromě kaštanů a sněhu – jak chceš strávit Vánoce?“

„S tebou,“ zamumlala.

„Mám to stejně.“ Políbil ji na krk.

Znovu zasténala.

„Ale budu muset být na zámečku Halleholm. Tohle jsou naše první Vánoce bez mého otce.“

Lovisa se posadila. Napila se horké čokolády a pak pomalu položila hrnek. Otočila se k němu. „Celé svátky?“

„Alespoň na Štědrý den.“

„A Désirée nebude chtít strávit Vánoce ve svém novém domě?“

„O tom pochybuju. Nedokážu si představit, že by Reuben a Ellen o Vánocích opustili zámeček a moje matka zase bude chtít být s vnoučaty. V úterý oslaví dva roky, takže Vánoce u nás budou docela frmol. Upřímně si myslím, že bez nich by to máma nezvládla. Když byl táta loni nemocný, byla to noční můra.“

„To muselo být strašné.“ Lovisa si v duchu vzpomněla na jiné Vánoce strávené u nemocničního lůžka. Umělý stromek s levnými ozdobami. Štiplavý zápach průmyslového saponátu, který se jejího oblečení držel ještě dlouho po návštěvě. Předstíraná veselost. Nejjednodušší by bylo uzavřít se do sebe a Vánoce úplně ignorovat. Tu představu ale rychle vytěsnila z hlavy a obrátila pozornost zpátky k rozhovoru.

„Co kdybys mě navštívila na zámečku? Zvážila bys to?“ říkal zrovna Axel. „Samozřejmě ne na celý den. Chápu, že budeš chtít strávit nějaký čas s Ollem a Birgittou v Halleholmu Jih, ale co třeba jen ráno na kávu? Nebo pak na oběd. Na Štědrý den se přece musíme vidět. Přes to nejede vlak.“

„Ráno musím do Pekárny.“

„A do kdy budeš pracovat?“

„Do jedné.“

„Tak přijď potom.“

Lovisa rozhodila rukama. „Snad si vážně nemyslíš, že mě Reuben přivítá u sebe na zámečku? Možná jsme se dohodli na příměří, ale ta vlajka je spíš šedá než bílá. A i kdyby mě pozval, což určitě neudělá, nemohla bych se tvářit, jakože se nic nestalo. Ještě před třemi měsíci dělal všechno pro to, aby mi zničil Pekárnu, a naše chtěl připravit o Halleholm Jih.“ Zakroutila prstem. „A nezapomínej, že se mi pokusil vyfouknout smlouvu s kavárnou v Halleholmské nemocnici. Kdybych o ni přišla, byla by to pro Pekárnu konečná a on to věděl. Vím, že je to tvůj bratr, ale ten chlap je nabubřelý osel a já s ním odmítám trávit Vánoce.“

„Vím, že to s ním není jednoduché, ale Ellen a její děti máš přece ráda a určitě si budeš rozumět i s mojí matkou, až ji líp poznáš. Julie tam samozřejmě bude taky. A moje babička.“

„Magdalena?“ Lovisa se ironicky usmála. Třebaže byla Magdalena Bernaborgová-Halleholmová bezpochyby hlavní příčinou veškeré špatné krve mezi jejich dvěma rodinami, ke zděšení svého nejstaršího vnuka Reubena se hlava rodiny Halleholmů na stará kolena snažila o usmíření. „Ta mi vlastně už nevadí. Pořád mě udivuje, že chce z vlastní kapsy zaplatit vybudování tvého dětského hospice.“

„Svéráznost se jí nedá upřít. Každopádně když teď nemusím řešit finance, všechno se změnilo. Teď můžeme začít se skutečným plánováním a nezůstat jen u nápadů a nákresů. Bernaborgovi byli vždy velcí filantropové, ale spíš než vědu podporovali umění.“

„Víš, co nechápu?“ zeptala se Lovisa. „Jak se o tom místní dozvěděli. Dneska jsem v Pekárně zaslechla, jak se o tom baví jeden pár. Prý je to úžasný nápad.“

„Nejspíš se to muselo rozkřiknout, když jsme si nechali zaregistrovat koupi pozemku a účel stavby. Jsou to všechno veřejné informace.“

„Jak vlastně Bernaborgovi přišli ke svému bohatství?“ Věděla, že jsou to miliardáři, ale nikdy se nepřestala divit, jak je to možné.

„Začali jako stavitelé lodí, nejdřív stavěli rybářské a nákladní lodě, pak rozšířili výrobu o vojenská plavidla a samozřejmě taky o luxusní parníky. Ale největší peníze tečou z ropy a plynu.“

„To je zvláštní rozsah aktivit.“

„Pokud vím, tak je to všechno dílo náhody. Můj prapradědeček investoval do jedné začínající ropné společnosti, aby pomohl starému příteli z Ruska. Měli štěstí, protože zanedlouho narazili na ropu.“

„Zvláštní, jak o vlastní rodině vyprávíš jako o někom cizím.“

Axel se na chvilku odmlčel. „Nikdy jsem o tom takhle nepřemýšlel, ale máš pravdu. Babička Magdalena o rodině mluví jako o nás, ale zbytek Halleholmů mluví o nich. Něco na tom bude. Vážně je to zvláštní, když nad tím teď přemýšlím.“

„A rodinné jméno vymře.“ Lovisa se zahleděla do skomírajících plamenů ohně. „Škoda. Je to krásné jméno.“

„To je, ale je převzaté. Myslím, že Bernaborgové byli původně Karlssonové. Stejně jako se Halleholmové původně jmenovali Pehrssonové.“

„Už tě někdy napadlo přidat si ke svému jménu Bernaborg? Pokračovat v rodinném jméně?“

„Bernaborg-Halleholm? Ne, ale nikdy neříkej nikdy. Možná to zvážím, jestli někdy budu mít děti. Navštívíš teda o Vánocích zámeček Halleholm?“

„Nemůžeme si udělat naše vlastní malé Vánoce tady, než odjedeš na zámeček a já otevřu Pekárnu?“

Axel se zatvářil zkroušeně. „Rodina očekává, že třiadvacátého budu spát na zámečku.“

Lovisa ucítila, jak jí ztuhla čelist. „Proč? Vždyť máš svůj vlastní život. Máš dokonce i vlastní byt.“

„Tradice.“

„Tradice se mění. Nic nezůstává stejné navěky věků.“ Lovisa přejížděla prstem po okraji hrnku, zatímco se snažila spolknout své zklamání a přijít s nějakým kompromisem. Vzhlédla. „Přijď po večeři do Halleholmu Jih. Můžu tě vyzvednout. Víš, že u nás tě rádi uvidí.“

„Nemůžu odejít na Štědrý den. Vždycky společně chodíme na půlnoční mši.“

„My taky. Tak to vypadá, že se uvidíme až tam.“ Lovisa vstala. „Ale proč se mě ptáš, jak bych chtěla strávit Vánoce, když tady stejně nebudeš?“

„Protože chci najít nějaký kompromis.“ Axel sfoukl svíčky. „Tenhle první rok bez otce bude pro moji rodinu složitý. Přinejmenším bys mi mohla vyjít trochu vstříc.“

„Jako na půl cesty mezi dvěma poloostrovy dole u mola? Možná bychom si měli na Vánoce navzájem darovat dalekohled, abychom se na sebe mohli dívat přímo z Halleholmu Jih a zámečku Halleholm. Ani nemusíme nikam chodit.“ Lovisa se ze všech sil snažila udržet emoce na uzdě, zatímco si představovala, jak na sebe koukají z protilehlých výběžků obou halleholmských poloostrovů. „Protože to vypadá, že chceš, aby všechno bylo podle tebe.“

Axel zavrtěl hlavou. „Nechci se hádat. Jsme unavení a oba evidentně podráždění. Pojďme spát.“

Lovisa už pomalu upadala do neklidného spánku, když pod přikrývku vklouzla Axelova paže a objala ji kolem pasu. Nosem se jí zabořil do šíje.

„Miluju tě,“ zašeptal.

Lovisa mu namísto odpovědi jen pevně stiskla ruku.

Třetí kapitola

V neděli odpoledne bylo v Pekárně narváno k prasknutí. Všechny stoly v hlavní místnosti byly obsazené, stejně jako každé křeslo v salonku. Vzduchem se nesl zvuk klábosících hlasů a řinčícího nádobí, který pronikal do kuchyně, kde se mísil se bzučením a hukotem dvou myček běžících od časného rána.

Do kakofonie zvuků se přidal i Lovisin žaludek. Teď ale neměla na přestávku čas. S profesionální rychlostí a přesností pokračovala ve válení a krájení, každý kousek pečiva naprosto stejný jako ten další.

Zatímco Lovisa vyráběla budoucí dobroty, Tilda, Lovisina věrná asistentka a strážkyně Pekárny, prostrčila hlavu otočnými dveřmi, které oddělovaly hlavní místnost od kuchyně. „Docházejí nám zombie dortíky a právě jsme přišli o poslední halloweenský koláč.“

„Už je nesu.“ Lovisa zasunula tác čerstvých vanilkových zombie dortíků do proskleného pultu. „Tohle je sice poslední várka, ale za hodinu zavíráme, takže by to mělo vystačit. Jsi báječná, jak to tady všechno zvládáš sama. Pomohla bych ti, ale měla jsem v kuchyni plné ruce práce.“

„To je v pohodě. Dokud si lidi dávají načas s objednávkou, tak to stíhám, ale jestli to takhle půjde dál, budeme potřebovat další pár rukou.“

Julie vyšla ze dveří označených cedulí Pouze pro zaměstnance, které vedly do postranní chodby a po schodech nahoru do ateliéru v prvním patře a Lovisina bytu nahoře. „Páni, tady je ale lidí.“

„Jo, zrovna jsem říkala, že budeme potřebovat někoho dalšího na obsluhu,“ poznamenala Tilda.

Lovisa si otřela ruce o zástěru. „Máma se nabídla, že pokud budeme potřebovat, tak nám pár víkendů před Vánocemi pomůže. V listopadu jede navštívit Johannu, ale vrátí se někdy během prvního prosincového týdne.“

„Johannu?“ zeptala se Tilda.

„Moji sestru. Žije v New Yorku.“

Tilda si plácla dlaní do čela. „No jistě. To přece vím.“

Julie se natáhla po pusince ve tvaru ducha. „Mám tvoji mámu ráda. Ta moje věčně nemá čas.“

Tilda zkroutila ústa. „Potkala jsem už někdy tvou matku?“

Julie krátce přikývla. „Tady, při znovuotevření Pekárny.“

„Désirée s Julií nám darovaly nálepky ex libris pro naši knihovnu,“ podotkla Lovisa.

„Hnědé oči, krátké blond vlasy?“ zeptala se Tilda.

„Přesně ta,“ přikývla Julie a obrátila se k Lovise. „Už jsi objednala ty nové knížky?“

„Včera. A dokonce nám ještě pár stovek zbylo. A při tak velké objednávce jsme měli doručení zdarma.“

„Řeknu to babičce Magdaleně. Bude mít radost. Svým způsobem je to vlastně filantropka.“

Ozval se zvonek. Ve dveřích se objevili dva malí duchové v dlouhých bílých prostěradlech a žabích holínkách.

Julie zalapala po dechu a zděšeně sevřela hrdlo. „Duchové!“

Malí duchové se rozchechtali.

„Baf!“ zařval jeden z nich.

Dovnitř vstoupila Ellen Halleholmová. „Pššt, Lyone. Jsi příliš hlasitý, drahoušku.“ Zdálo se, že její výrazný americký přízvuk má na jejího syna uklidňující účinek.

Julie se otočila k Lovise. „Slíbila jsem dětem halloweenský košíček.“

„A já si říkala, co tady děláš v neděli.“

„Dokončovala jsem nahoře návrh pro… jednoho zvláštního klienta, ale ve skutečnosti jsem sem přišla, abych viděla kluky. Od té doby, co nebydlím na zámečku, je nevídám tak často. Pořád se snažím vyhýbat Reubenovi. My dva se na ničem neshodneme, ale pokud se nevídáme, nemůžeme se pohádat.“ Vrhla zářivý úsměv na svou dokonale oblečenou švagrovou. „Na druhou stranu Ellen, ta je přímo svatá.“

„Mohla bych tu na pět minut nechat děti? Potřebovala bych si jen rychle odskočit do Gretina skleníku,“ zeptala se Ellen. „Napadlo mě, že letošní Vánoce se překonám a vypěstuju si své vlastní amarylky z cibulek.“

„Skvělý nápad,“ přitakala Lovisa. „Sama mám venku celý skleník, o který se musím postarat.“

„Zkus se zeptat Algota. Tenhle týden mi říkal, že býval hlavním zahradníkem na zámečku Halleholm,“ řekla Ellen.

„Navíc je moc šikovný, alespoň co jsem zaslechla,“ doplnila ji Lovisa. „Greta mi jednou říkala, že dokáže uzdravit jakoukoli chřadnoucí rostlinu. Kdysi mu dala už téměř uschlé kytky a on jí je o pár měsíců později vrátil v plném rozkvětu.“

Ellen si obdivně povzdechla. „Tomu říkám talent.“ Otočila se ke svým dětem. „Zlatíčka, nezlobte. Za pár minut jsem zpátky.“

O hodinu později byla Pekárna už zavřená a mezi prázdnými stoly se rozhostilo uklidňující ticho. Tilda mezitím odešla a děti byly s Julií a Krasavcem nahoře. Kontrast s předchozími osmi hodinami byl ostrý jako horké slunce po bouřce. Obě varianty měly své vlastní kouzlo, ale obě byly z dlouhodobého hlediska neudržitelné.

Lovisa si vychutnávala čerstvé latté a bagetu s masovými kuličkami. Posadila se na židli naproti Ellen. „Fakt si nedáš nic jiného?“

„Děkuju, ale ne. Nemůžu uvěřit, že jsem tady už přes hodinu. Obvykle musíme odevšad rychle zmizet, než způsobíme problémy. Tohle místo je skvělé.“

„Díky. Věřila bys, že někteří lidi sem chodí jen proto, aby si pohladili Krasavce? Donesla jsem do salonku košík, aby mohl být v centru dění. Ukázalo se, že místní mají slabost pro neposlušné kocoury. Tenhle týden má přijít Oliver Rönngren z Halleholmského týdeníku. Chce ho nafotit pro svůj článek o nebezpečí svíček v přítomnosti zvířat.“

„Zajímavý nápad.“

„A jak jde práce na zámečku?“ zeptala se Lovisa. „Doufám, že Reuben dodržel svoje slovo a nechal ti volnou ruku.“

„To ano,“ potvrdila Ellen. „Vážně si myslím, že to mezi námi chce vyřešit.“

„A co chceš ty?“

Jejich oči se střetly v pohledu, který volal po upřímnosti.

„Původně jsem si to nechtěla připustit, dokonce jsem si začala hledat vlastní byt poblíž zámečku. Ale když mě požádal, abych ze zámečku udělala domov, kde bychom se všichni cítili spokojeně, něco mi říkalo, že bych se o to měla alespoň pokusit. Dlužila jsem to dětem a ostatně i jemu.“ Ellen se usmála svým dokonalým newyorským úsměvem naplněným vřelostí spokojené ženy. „A jsem ráda, že jsem se tak rozhodla.“

„V tom případě ti přeju hodně štěstí. Mám za tebe radost a řekla bych, že Reuben má zatracené štěstí. Jaké části zámečku máš na starost? A jsi spokojená s tátovými pracovníky?“ Lovisa sebou cukla, když si uvědomila kontext své otázky, ale rozsáhlá smlouva na renovaci zámečku Halleholm naštěstí plně obnovila důvěru místních v Lindegrenovu stavební společnost, kterou vlastnil její otec, což bylo ironické vzhledem k tomu, že to byl právě Reuben, kdo její pověst pošpinil.

„Pro začátek vstupní halu, jídelnu a naši ložnici. A s Lindegrenovou stavební společností jsem maximálně spokojená. Tvůj otec je skvělý. Ty nejnáročnější práce přidělil svým zkušeným stavitelům, ale jeho tým veteránů se ujal tapetování a malování. Algot je jako starý zaměstnanec zámečku ve svém živlu.“ Ellen se zasmála. „Myslím, že mu to svým způsobem prospívá. Olle rozhodl, že po žebřících mohou lézt jen ti mladší, takže Algotova parta brousí podlahy a maluje. Tihle staří chlapi za to umějí vzít, to ti povím.“

Lovisa spolkla sousto. „Algot je úžasný. Jsem ráda, že se konečně dali dohromady s Gretou.“

„Takže už je to oficiální?“

„Ne tak úplně. Ukázalo se, že stará láska je stejně komplikovaná jako ta nová. Nechce se mi věřit, že Algot v prosinci oslaví pětaosmdesátiny.“

„Vážně? Neměla jsem tušení, že je mu tolik.“

„To nejspíš ani on sám.“ Vyměnily si úsměvy. „Ale jsem si jistá, že mi to Greta říkala,“ pokračovala Lovisa. „Napadlo mě, že bych mu mohla uspořádat malou oslavu narozenin jako poděkování za všechno, co udělal pro tohle město.“

Ellen sepjala ruce. „Miluju taková překvapení. Kdy?“

„Musím se zeptat Grety. Je docela dobře možné, že něco chystá, ale jestli ne, tak se toho ujmeme my. Nenapadlo mě to pojmout jako překvapení, ale vlastně je to dobrý nápad. Dám ti vědět.“

„Díky, Loviso.“

„Za co?“

„Že jsi mi o tom řekla.“ Elleniny hluboké zelené oči se upřely do těch Lovisiných. „Poprvé od příjezdu z New Yorku si připadám, že někam patřím, když tedy nepočítám zámeček Halleholm. Chybí mi pocit, že jsem součástí něčeho většího. Asi si musíš myslet, že jsem blázen.“

„Ale vůbec ne. Jsme společenská zvířata. Bez Beccy bych byla úplně ztracená. Táhneme to spolu už od třetí třídy, v dobrém i zlém. Axela miluju, ale kamarádky jsou něco jiného. Jestli jsou chlapi třešničkou na dortu života, přítelkyně jsou jeho základem.“

Čtvrtá kapitola

Ellen Halleholmová nebyla jedinou osamělou duší ve městě. Její tchyně Désirée zoufale potřebovala přítele nebo vlastně kohokoli, komu by se mohla svěřit. Někoho, kdo by jí pomohl přijít na jiné myšlenky a uklidnil její obavy. Kéž by ještě žil Ulrik. Vzal by ji do náručí a všechno by vyřešil. A právě to teď potřebovala.

Nebo přinejmenším potřebovala někoho – kohokoli – s kým by si mohla promluvit, než se nervově zhroutí. Nakonec po dlouhém přemýšlení popadla Désirée v pondělí ráno telefon, a zatímco nervózně přecházela po kuchyni, napjatě vyčkávala, zda se na druhé straně linky někdo ozve. Pokud jí to nikdo nezvedne, nebyla si jistá, zda by dokázala sebrat odvahu zavolat počtvrté.

„Birgitta Lindegrenová.“

„Tady Désirée Halleholmová. Chtěla jsem se zeptat…“ Cítila, jak se jí do obličeje hrne krev. „… jestli bys někdy nechtěla zajít na kávu. Pokud budeš mít čas. Nebo ne, jestli toho máš hodně…“

„Samozřejmě.“

Pokud Birgittu hovor od druhé sestřenice jejího manžela překvapil, pak byla dostatečně duchapřítomná na to, aby to na sobě nedala znát. Désirée zaslechla šustění stránek papíru.

„Jen potřebuju prolétnout Olleho diář. Tady to máme –“

Désirée potlačila povzdech. „Myslela jsem jen nás dvě. Pokud to tedy není problém. Jestli jo, nic se neděje. Chápu to.“

„Samozřejmě že není. Je všechno v pořádku?“

„Ano. Nemohla bys třeba zítra? Nebo dneska?“

„Désirée, nemám přijít raději hned?“ zeptala se Birgitta něžným hlasem.

„Ano,“ zašeptala. „Moc děkuju.“

Na první pohled není nic, co by na ten záhadný telefonát Désirée vrhalo trochu světla, pomyslela si Birgitta. Naopak, Désiréino klidné vystupování, když otevřela přední dveře, nevypovídalo o nějaké okamžité krizi nebo čekající katastrofě, ani její dokonale upravené blonďaté vlasy, ani její nehty s odstínem půlnoční modři kopírující barvu kašmírového svetru oblečeného přes černou semišovou sukni. Stručně řečeno, jediným náznakem toho, že s Désirée něco nebylo v pořádku, byla Birgittina přítomnost v její vstupní hale.

Po uvítacích formalitách v podobě pozdravů a vzdušných polibků následovala svou hostitelku růžovou mramorovou chodbou do velkého bílého salonu se třemi polstrovanými pohovkami ve slonovinové barvě, bílým pianem a velkou zdobenou terasou s francouzskými dveřmi s výhledem na Baltské moře. Na rozdíl od zámečku a Halleholmu Jih, postavených na vrcholcích útesů poloostrovů, stála vila Halleholm na soukromém ostrově a tuto místnost odděloval od vody pouze travnatý svah. Všechny barvy – modrá, šedá a hnědá – se nacházely mimo vnitřní prostory, kromě zelených stonků ve skleněné váze s bílými liliemi, zlaceného zrcadla nad římsou a červenozlatých plamenů žhnoucího ohně. Za břehem se nad vlnami vznášela listopadová mlha, která se zvedala vždy na podzim v místech, kde bylo moře pořád teplejší než země.

Birgitta zalapala po dechu. „To je ale nádherná místnost.“ Ačkoli jak v tomto nádherném prostředí Désirée vychovávala svá dvouletá vnoučata, to si nedokázala představit.

„Děkuju. Nikdy jsem neměla v plánu nechat zdi holé, ale rozhodla jsem se, že chci umocnit klid vycházející z moře. Ten výhled je sám o sobě uměleckým dílem.“

„To určitě je.“

Z levé strany se vynořil trajekt s finskou vlajkou. Obě ženy jen tiše stály, zatímco se loď přiblížila, zastínila dům a nakonec se vydala směrem ke Stockholmu.

„Některé věci se nikdy neomrzí,“ poznamenala Birgitta.

„Jak říkáš.“ Désiréin úsměv zmizel. „Pojďme se posadit ke krbu.“ Ukázala na místo, kde na bílém mramorovém konferenčním stolku čekala konvice a dva bílé porcelánové šálky s podšálky.

Birgitta přijala šálek z Désiréiny chvějící se ruky, která rozhoupala hladinu kávy nebezpečně blízko pozlaceného okraje. Takže něco přece jen bylo v nepořádku. Usrkla, položila šálek zpátky na stůl a věnovala své hostitelce přísný pohled. „Tak řekneš mi, co se děje?“

Désirée odvrátila zrak a sklopila hlavu. Než ji zase zvedla, několikrát prudce zamrkala. „Nejspíš mám rakovinu prsu.“

Birgitta sebou škubla a nohou přitom nedopatřením strčila do spodní strany konferenčního stolku. Káva na stole se rozlila. Rozbušilo se jí srdce. Je to tady znovu. Rakovina. RAKOVINA. A tak brzy po Ulrikovi. Birgitta se nadechla. Vydechla. A pak se vzpamatovala. „Nejspíš?“

„Minulý týden jsem si našla bulku.“ Désirée se odmlčela. „V pátek jsem byla na biopsii. Výsledky budou až zítra, ale očekávám to nejhorší. Byla to pevná boulička, žádná cysta.“

Hodiny na krbové římse jako by se svým tikáním vysmívaly jejímu neštěstí. „To je mi hrozně líto,“ vydechla Birgitta smutně. Nemusela se ptát, o jakou stranu šlo: ve výsledku to bylo jedno a navíc Désirée se ochranitelsky držela za levé prso. Birgitta pochybovala, že si to vůbec uvědomuje.

Désirée se pokusila o další úsměv. „Děkuju. Upřímně nevím, proč jsem zavolala zrovna tobě. Potřebovala jsem to někomu říct.“

„Proč jsi to nepověděla dětem?“

„Vždyť to není ani rok, co přišli o otce.“

„Ale jsou všichni dospělí. Určitě by to chtěli vědět. Jestli doopravdy máš rakovinu, mají právo to vědět.“

„Ne.“

Birgitta to zkusila znovu. „Ale Axel je přece lékař, pracuje v nemocnici, dokonce je to onkolog. Mohl by –“

„Nebyla jsem na vyšetření tady ve městě. Do místní nemocnice nikdy nechodím. Byla jsem v Sophiahemmetské nemocnici ve Stockholmu. Tam hrozí menší riziko, že mě někdo pozná. Jsem předsedkyně výboru pro získávání finančních prostředků Halleholmské nemocnice. Není nikdo, kdo by mě tady neznal.“

Proti tomu nemohla Birgitta nic namítnout. Désirée Halleholmová, jež se narodila se zlatou lžičkou v puse do rodiny magnátů a která se rozhodla vzít si jméno města za své příjmení, byla dost možná ta nejznámější tvář v celém okolí.

„To chápu.“ Birgitta vytáhla z kabelky svůj deník. „V kolik máš zítra tu schůzku?“

„Ve tři.“

„Půjdu s tebou. Copak ti neřekli, že bys neměla chodit sama?“

Désirée si ze sukně smetla neviditelný drobek. „Ano, ale neměla jsem komu říct. Udržování přátelství není moje silná stránka. Nikdy jsem pořádně nevěděla, proč mě lidé někam zvou. A po Ulrikově smrti jsem zůstala sama.“

Birgittou se prohnala vlna lítosti. Tahle ubohá žena, sama ve svém osamělém království. „V tom případě jsem ráda, že ses ozvala. Teď už alespoň máš někoho, kdo s tebou půjde.“

Désirée vrhla na Birgittu vděčný pohled. „Neví o tom ani moje matka. Bude rozrušená.“

„To bude.“ Birgittě pukalo srdce bolestí za Magdalenu Bernaborgovou-Halleholmovou. Pokud dítě odešlo dřív než matka, vypadalo to jako porušení zákonů přírody. A arogance byla na takovou bolest jen chabou náplastí. Kromě toho stará dáma už nebyla tak ostrá jako dřív.

Désirée svěsila hlavu. „Já vím. A vím, že ty to víš taky. Je mi strašně líto, že jsem ti nebyla nablízku, když Cecílie onemocněla. Netušila jsem, co říct.“

„To nikdo. V takové situaci žádná správná slova neexistují. Ale něco je pořád lepší než nic.“

„Opravdu?“

„Ach, ano. To ticho je nepřirozené. Ohlušující. Osamělé.“ Birgittě vhrkly do očí slzy. Postavila se, přešla na zdobenou verandu a zírala na moře. „Stávala jsem na poloostrově u Halleholmu Jih a jen zoufale křičela do větru.“

„To samé jsem dělávala, když onemocněl Ulrik, ještě když jsme žili na zámečku. Myslela jsem, že jsem byla jediná.“

„Ne.“ Birgitta obrátila skelné oči k Désirée. „Tehdy jsem si uvědomila, že život v ústraní je luxus, který ale není vždy příjemný.“ Natáhla se pro kabelku a sako. O sedmnáct let později se už nějak dokázala vyrovnat s narozeninami Cecílie, výročím její smrti i úvahami o tom, zda by si splnila svůj sen stát se profesionální baletkou, nebo zda by si zvolila jinou cestu. Měla by manžela? Měli by spolu děti? Byly to vždy podobné nečekané připomínky, které jí znovu a znovu lámaly srdce. Pokaždé. Neměla ovšem právo litovat se před Désirée, která teď procházela vlastní krizí.

„Tak fajn. Zítra ve dvě tě tady vyzvednu a potom to buď oslavíme, nebo se pustíme do boje,“ prohlásila rozhodně. „Zůstaň sedět. Vyprovodím se sama.“

Když za sebou zabouchla dveře auta, rozplakala se.

Pátá kapitola

Vpondělí dopoledne panoval vPekárně příjemný klid aLovisa se rozhodla, že toho maximálně využije. Vytáhla otlučenou kartonovou krabici azvedla víko. Pak kývla směrem kTildě. „Koukej.“

Tilda vyndala arozbalila noviny, které ukrývaly miniaturní rodiny losů ališek, tři bobry aokousaný strom. Vúdivu rozevřela rty ve tvaru téměř dokonalého kruhu. „Páni, to je teda něco! Vypadají jako malá umělecká díla.“

„Děda Johan je koupil před lety vobchodě se starožitnostmi.“

„Takže nebudeme měnit zaprášené pavučiny za větvičky brusinek, jak bylo vplánu?“ poznamenala Tilda škádlivě.

Lovisa si odfrkla. „To si teda piš, že ne. Tahle kavárna bude slavit to, co se zrovna slavit má. Halloween je pryč, takže vítej, podzime! Navíc, tyhle figurky si zaslouží obdiv. Víš, jak dlouho ležely vté krabici?“

„Podle těchhle novin od ledna 1994.“

„To mi bylo dvanáct.“ Lovisa se odmlčela ana chvíli přestala sypat kávu do kávovaru, aby se zamyslela. „Takže dědovi bylo sedmdesát čtyři. Jo, to sedí.“

„Pustím se do toho.“ Tilda odsunula destičky zplexiskla, které sloužily ktomu, aby se dětské prsty vPekárně nemohly dotýkat věcí ve vitríně, azačala odstraňovat dekorace po Halloweenu. „Každá zvířecí rodinka může mít svou vlastní vitrínu, takže se děti budou chtít podívat do všech.“ Obrátila vdlani figurku lišky. „Podívej se na ty detaily: drobné drápky na tlapkách aty chlupy vypadají tak skutečně. Myslíš, že si lidi tahle zvířata ještě pamatují?“

„Někteří znich by mohli. Táta vždycky říká, že je to úžasný pocit, když si vzpomeneme na něco, na co jsme zapomněli. Doufám, že to bude mít úspěch hlavně ustarší generace.“

„Otázkou je,“ uvažovala Tilda, „jestli dáš na facebook fotky těch zvířátek, nebudou mít pak lidi pocit, že už je viděli, anepřijdou?“

„Určitě ne. Ještě nikdo nikdy nezrušil návštěvu kavárny, protože ví, co mají ve vitríně.“

„To je fakt. Teď musíme ale vyřešit ještě naléhavější problém…“ Tilda se odmlčela, aby trochu oprášila figurku malého bobříka. „Už víme, jak bude vypadat vánoční výzdoba? Za čtyři týdny začíná advent amy nemáme žádné plány. Možná bychom jim mohly nasadit malé vánoční čepičky,“ ukázala na figurky zvířat.

„Plány už máme.“ Lovisa se ušklíbla, neschopná zakrýt spokojenost se svými organizačními dovednostmi. „Budeme mít tři perníková tabla do oken, jako to dělával můj dědeček. Ale nech si to pro sebe. Aproboha, hlavně to neříkej Gretě. Bude to překvapení pro její generaci. Napadlo mě, že pár dní před adventem zakryjeme okna závěsy, aby nikdo nevěděl, co má čekat.“

Tilda zapištěla. „Kdy se do toho pustíme? Už tak nás tlačí čas.“ Vtom se otevřely hlavní dveře. „Algote.“

Lovisa si přiložila prst ke rtům. „Pššt.“

Dovnitř vklouzl Algot Svensson zahalený vpéřové bundě splochou čepicí přetaženou až přes obočí. Usmíval se. „Tohle teplo je pro moje staré kosti jako zázrak.“ Zamával Tildě, která nejistě klečela na okraji parapetu. „Líbila se mi tvoje fotka vHalleholmském týdeníku, Tildo. Máš můj hlas. Budeš skvělá patronka svaté Lucie.“

Tilda zčervenala. „Zase tolik to neprožívám, ale kdybych vyhrála, měla bych radost.“

„Samozřejmě že vyhraješ! Pro naši Tildu bude hlasovat každý.“

Lovisa sklouzla pohledem ke své dlouhonohé blonďaté pomocnici svýraznými lícními kostmi aperleťovou pletí. „Pořád jí říkám, že tady má pověsit ceduli snápisem Volte Tildu, ale ona nechce.“

„Greta má takovou ceduli na dveřích svého obchodu adalší uvnitř. Dokonce má hromadu novin shlasovacími lístky pro lidi, kteří žádný nemají.“

„To je na jedno náměstí až dost,“ podotkla Tilda.

Algot položil knihu na dubovou polici, která lemovala vchodové dveře aarkýřová okna atáhla se po celé zdi vedoucí do náměstí. „Připomeň mi, ať si při odchodu vezmu další, nebo večer nebudu mít co číst.“ Zjeho výrazu vyzařovalo potlačované vzrušení. „Schválně jestli uhádnete, co jsem udělal?“

„Požádal Gretu oruku?“ řekla Lovisa spředstíranou nevinností.

Algot zavrtěl prstem. „Zarezervoval jsem si cestu do Austrálie.“

Lovisa ho láskyplně objala. „To zní skvěle! Na kdy?“

„Od dvacátého do dvacátého. Budu pryč celý měsíc,“ dodal trochu zbytečně.

„Takže po všech těch letech konečně uvidíte svého syna. To bude skvělá dovolená.“ Políbila jeho vousatou tvář. „Ana Vánoce budete zpátky. To jsem ráda. Bez vás by to nebylo ono.“

Radost se zAlgotovy tváře jako by vypařila. „Myslel jsem od dvacátého prosince až do ledna. Vánoce strávím vSydney.“

„Vánoce na pláži Bondi budou úžasné.“ Lovisa se rychle snažila zakrýt rozpaky. Samozřejmě že tam bude ipřes Vánoce. Kdo by jezdil do Austrálie tak narychlo? „Musíte hodně fotit, hlavně místní pečivo, abychom věděli, jak to dělají uprotinožců.“

Algot zasalutoval asrazil paty ksobě. „Jistě, madam. Ateď bych si dal šunkovou rolku ajeden ztěch skořicových šneků tvého dědečka. Ze všeho toho plánování mi vyhládlo.“

Lovisa přinesla objednávku kAlgotovu oblíbenému stolu uokna. Pak se posadila naproti Algotovi, protože ji přemohla touha dozvědět se, zda jsou její vzpomínky na Vánoce pouze výplodem dětské fantazie, nebo se jedná oopravdové zážitky. „Vzpomínáte si na ta perníková tabla, která dělával můj dědeček?“

Lovisa pohladila jeho větrem ošlehanou ruku. „Už jen pár týdnů.“

Algot se naklonil. „Mohl bych na tebe mít prosbu?“