Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Prof. PhDr. et PhDr. Radek Ptáček, Ph.D., MBA
Doc. MUDr. Petr Bartůněk, CSc. – editoři

DŮSTOJNOST V MEDICÍNĚ

EDICE CELOŽIVOTNÍHO VZDĚLÁVÁNÍ ČLK

Recenzent
Prof. MUDr. Jan Petrášek, DrSc.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.
Vydání knihy bylo podpořeno projektem Q06 1LF.

© Grada Publishing, a.s., 2022
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2022
Cover art Tereza Bartůňková

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8419. publikaci

Odpovědný redaktor Mgr. Luděk Neužil
Sazba a zlom Ondřej Mikulecký
Obálka Ondřej Mikulecký
Počet stran 400
1. vydání, Praha 2022
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-2588-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-1852-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-3411-3 (print)

Autoři

Prof. MUDr. Michal Anděl, CSc., FCMA, 2. interní klinika, Centrum pro výzkum diabetu, metabolismu a výživy 3. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Fakultní nemocnice Královské Vinohrady v Praze

Doc. PhDr. Radka Bužgová, Ph.D., Ústav ošetřovatelství a porodní asistence Lékařské fakulty Ostravské univerzity v Ostravě; Mobilní hospic Ondrášek, Ostrava

Doc. MUDr. Svatopluk Býma, CSc., Ústav preventivního lékařství Lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Hradci Králové

PhDr. David Černý, Ph.D., Ústav státu a práva Akademie věd ČR, v. v. i.

JUDr. Adam Doležal, LL.M., Ph.D., Ústav lékařské etiky a humanitních základů medicíny 2. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze; Kabinet zdravotnického práva a bioetiky Ústavu státu a práva Akademie věd ČR, v. v. i.

Prof. Dr. Josef Dolista, SDB, Th.D., Ph.D., LL.M., dr. h. c., Ústav humanitních studií v lékařství 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Doc. MUDr. Jarmila Drábková, CSc., Klinika anesteziologie, resuscitace a intenzivní medicíny, Oddělení následné intenzivní péče 2. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Fakultní nemocnice Motol v Praze

PhDr. Wendy Drozenová, Ph.D., 1. lékařská fakulta Univerzity Karlovy v Praze

Prof. PhDr. RNDr. Helena Haškovcová, CSc., emeritus, Fakulta humanitních studií Univerzity Karlovy v Praze

Prof. MUDr. Jarmila Heissigerová, Ph.D., MBA, Oční klinika 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Všeobecné fakultní nemocnice v Praze

Mgr. Jaroslav Hořejší, emeritní šéfredaktor Medical Tribune

Mgr. Markéta Hovorková, Psychiatrická klinika Lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Fakultní nemocnice v Plzni

Doc. et doc. PhDr. Mgr. Kateřina Ivanová, Ph.D., Ústav veřejného zdravotnictví Lékařské fakulty Univerzity Palackého v Olomouci

MUDr. Anetta Jedličková, Ph.D., Fakulta humanitních studií Univerzity Karlovy v Praze

Prof. MUDr. Pavel Kalvach, CSc., FEAN, Neurologická klinika 3. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Fakultní nemocnice Královské Vinohrady v Praze

MUDr. František Koukolík, DrSc., FCMA, Ústav patologie a molekulární medicíny 3. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Fakultní Thomayerovy nemocnice v Praze

Doc. PhDr. Mgr. Radka Kozáková, PhD., Ústav ošetřovatelství a porodní asistence Lékařské fakulty Ostravské univerzity v Ostravě

Doc. Mgr. Josef Kuře, Dr.Phil., Ústav lékařské etiky Lékařské fakulty Masarykovy univerzity v Brně

Mgr. Adéla Lemrová, Ústav veřejného zdravotnictví Lékařské fakulty Univerzity Palackého v Olomouci

PhDr. Martin Loučka, Ph.D., Centrum paliativní péče, z. ú.; 3. lékařská fakulta Univerzity Karlovy v Praze

JUDr. Jan Mach, advokát, vedoucí týmu právníků České lékařské komory

MUDr. ThLic. Jaromír Matějek, Ph.D., Th.D., Ústav etiky a humanitních studií 3. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze

MUDr. Mgr. Martin Moravec, O.Cr., Ústav humanitních studií v lékařství 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze; Interní klinika 3. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Fakultní nemocnice Královské Vinohrady v Praze

Prof. MUDr. Marta Munzarová, CSc., Ústav lékařské etiky Lékařské fakulty Masarykovy univerzity v Brně

Prof. MUDr. Antonín Pařízek, CSc., Perinatologické centrum Gynekologicko-porodnické kliniky 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Všeobecné fakultní nemocnice v Praze

Doc. MUDr. PhDr. Jan Payne, Ph.D., Ústav humanitních studií v lékařství 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze

MUDr. Tereza Pinkasová, Ústav etiky a humanitních studií 3. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Prof. PhDr. et PhDr. Radek Ptáček, Ph.D., MBA, Psychiatrická klinika 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Všeobecné fakultní nemocnice v Praze; Česká lékařská komora

Prof. PhDr. Ing. Jan Royt, Ph.D., DSc., historik umění, prorektor pro tvůrčí a ediční činnost Univerzity Karlovy v Praze

Mgr. Barbora Řebíková, Ph.D., Katedra filozofie a humanitních studií Filozofické fakulty Univerzity J. E. Purkyně v Ústí nad Labem

Mgr. Petra Řehořková, MBA, LL.M., zakladatelka kliniky estetické a laserové medicíny Petra Clinic

RNDr. Ing. Bc. Libor Staněk, PCTM, Laboratoř molekulární patologie Ústavu patologie 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Všeobecné fakultní nemocnice v Praze

Prof. MUDr. Štěpán Svačina, DrSc., MBA, 3. interní klinika 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Všeobecné fakultní nemocnice v Praze

Prof. MUDr. Jan Škrha, DrSc., MBA, 3. interní klinika 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Všeobecné fakultní nemocnice v Praze

Doc. MUDr. Roman Šmucler, CSc., Stomatologická klinika 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Všeobecné fakultní nemocnice v Praze; ASKLEPION – Lasercentrum Praha, s.r.o.

Mgr. Lucie Švandová, Psychiatrická klinika 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Všeobecné fakultní nemocnice v Praze

Mgr. et Mgr. Marek Vácha, Ph.D., Ústav etiky a humanitních studií 3. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Doc. MUDr. Jan Vevera, Ph.D., Psychiatrická klinika Lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Fakultní nemocnice v Plzni; Česká lékařská komora

Prof. PhDr. Jan Vymětal, Ústav humanitních studií v lékařství 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze; Pražská vysoká škola psychosociálních studií

MUDr. Mgr. Magdalena Chvílová Weberová, Dětské a novorozenecké oddělení Nemocnice Havlíčkův Brod

PhDr. Renáta Zeleníková, PhD., Ústav ošetřovatelství a porodní asistence Lékařské fakulty Ostravské univerzity v Ostravě

Mgr. et Mgr. Martin Zielina, Ph.D., Ústav lékařské etiky a humanitních základů medicíny 2. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Prof. MUDr. Jan Žaloudík, CSc., Masarykův onkologický ústav v Brně

Předmluva rektora Univerzity Karlovy

Vážené kolegyně, vážení kolegové, milí čtenáři,

před 11 lety zahájila Česká lékařská komora z popudu prof. Radka Ptáčka a doc. Petra Bartůňka sérii konferencí na téma „Etika a komunikace v medicíně“. Publikováno z nich bylo do současné doby již 10 monografií, a v ČR se tak jedná o nejdelší řadu publikací s tematikou lékařské etiky a psychologie. Velmi si vážím neutuchající práce a nesmírného úsilí, které přípravě těchto konferencí a publikování prezentovaných sdělení knižní formou věnují prof. Radek Ptáček a doc. Petr Bartůněk. Sborníky příspěvků z těchto konferencí – tato monografie je již jedenáctá – přetrvávají a můžeme se k nim a jejich tématům vracet.

„Důstojnost v medicíně“ je tématem navýsost aktuálním z pohledu současné celospolečenské situace, se zvláštním zřetelem ke komplikovanému vztahu mezi zdravotníky a pacienty na pozadí covidové krize.

„Stavovskou povinností lékaře je péče o zdraví každého člověka bez rozdílu, v souladu se zásadami lidskosti, v duchu úcty ke každému lidskému životu a se všemi ohledy na důstojnost lidského jedince.“

(Etický kodex České lékařské komory, § 1, čl. 1)

Lidská důstojnost je pojem dnešní dobou často zprofanovaný a nepochopený, i když hraje zásadní roli v životě každého člověka. Dotýká se života všech lidí, zdravých, nemocných, starých, mladých. Setkáváme se s ním zejména v lékařské a ošetřovatelské literatuře, nedá se ovšem říci, že by byl nějak jednoduše a konkrétně vymezen, a to ani ve filozofických textech. Mohli bychom říci, že důstojnost je univerzální lidská záležitost, je kotvou různých světových pohledů a má různé úrovně významu. Co ovšem lidská důstojnost opravdu znamená, si většinou uvědomíme, až když je nám upírána. Jedním z takových případů může být i ztráta fyzické síly, například v důsledku boje s nemocí.

V oblasti zdravotnictví je třeba se důstojností zabývat především proto, že někteří lidé mají pocit, že v nemoci o svoji důstojnost přicházejí. Pak zůstávají odkázáni na pomoc lékařů a jejich vnímání lidské důstojnosti a vztahu s pacientem. Pocity ztráty důstojnosti jsou dokonce často udávány jako důvod žádosti o eutanazii v zemích, kde je povolena. A co je nejhorší – někteří nemocní zažívají pocit „nedůstojnosti“ vinou nepatřičných projevů někdy i ze strany zdravotnických pracovníků.

O ochraně lidské důstojnosti se již v minulosti mnoho diskutovalo na různých úrovních. Lékaři v souvislosti s novinkami ve svém oboru pokaždé řeší etické otázky. Musejí denně zvažovat medicínské i další aspekty související se zachováním lidské důstojnosti. Dávají tak pacientům nejen naději, ale i reálný příslib udržení kvalitního života.

Do obsáhlé monografie přispělo svými pohledy na dané téma více než čtyřicet špičkových představitelů jednotlivých medicínských oborů, ale stejně tak psychologové, filozofové, etici, právníci nebo teologové; ti všichni se zamýšlejí nad pojmem důstojnost v nejrůznějších kontextech.

Věřím, že tato mimořádná monografie vyvolá stejný zájem odborné i laické veřejnosti jako publikace předchozí a bude neméně úspěšná.

Prof. MUDr. Tomáš Zima, DrSc.

Úvodní slovo prezidenta České lékařské komory

Vážené kolegyně, vážení kolegové, milí čtenáři,

Česká lékařská komora a nakladatelství Grada vám přinášejí další publikaci z cyklu „Etika a komunikace v medicíně“, která je tentokrát věnována tématu důstojnosti a vzájemného respektu v medicíně.

Vztah lékaře a pacienta musí být založen na vzájemné důvěře a respektu. V žádném případě jej nelze redukovat na pouhý obchodní vztah někoho, kdo nabízí službu, a toho, kdo ji konzumuje. Nemocný člověk, který svěřuje život a zdraví do rukou lékaře, tedy není zákazníkem nějakého obchodníka, ale ani klientem závislým na svém patronovi. Přezíravě paternalistický přístup lékaře k pacientům již patří do minulosti.

Vztah mezi lékařem a pacientem sice nemůže být, již s ohledem na informační převahu na straně lékařově, zcela rovnovážný, avšak obě strany by měla spojovat důvěra a vzájemná úcta. Lékař vždy musí respektovat důstojnost pacienta a nikdy nesmí zneužít dominantní postavení vůči pacientovi, kterého často sužují obavy a úzkost. Pacient by jaksi na oplátku samozřejmě měl uznávat autoritu svého lékaře a akceptovat jeho rady a doporučení.

Lékař respektující důstojnost pacienta si snáze získá jeho důvěru, která je nezbytným předpokladem úspěšné léčby. A pacient, jenž se ke zdravotníkům chová slušně, tak ten nám alespoň udělá radost a ulehčí práci.

V ideálním světě by každý člověk měl mít právo důstojně žít, důstojně stonat a nakonec i důstojně zemřít. V ideálním světě bohužel nežijeme, ale každý máme možnost svým jednáním přispívat k tomu, aby se náš reálný svět tomu ideálnímu alespoň blížil.

S kolegiálním pozdravem a přáním, ať se vám tato kniha líbí a práce daří

MUDr. Milan Kubek

Předmluva recenzenta

Pokud si dobře vzpomínám, poprvé jsem se se slovem „důstojnost“ setkal jako malý chlapec, ještě jsem nechodil do školy. Jednou, když jsme se s babičkou, která byla praktikující katolička, vraceli v Třeboni z kostela, zastavil nás na cestě nějaký kněz a dal se s babičkou do řeči. Babička jej oslovovala uctivě „Vaše Důstojnosti“. Když odešel a my jsme zase byli sami, zeptal jsem se babičky, kdo ten pán byl, proč jej tak zvláštně oslovovala a co to znamená důstojný. Dozvěděl jsem se, že je to pan farář místního kostela, že se kněz tak oslovuje a že důstojnost je něco jako vznešenost. Pamatoval jsem si to vysvětlení.

Podruhé jsem se s tímto výrazem setkal v základní (tenkrát se nazývala obecná) škole. V hodině občanské výuky jsme probírali různá zaměstnání. Když přišla řada na mě, na otázku, co dělá můj tatínek, jsem odpověděl, že je „důstojný pán“. Paní učitelka se usmála a řekla mi: „Honzíčku, ty jsi to nějak popletl. Tvůj tatínek je přece voják.“ „Ano, paní učitelko,“ odpověděl jsem, „on je sice voják, ale současně důstojník.“ Paní učitelka mi pak vysvětlila, čím se důstojný pán a důstojník liší.

Když ten den přišel tatínek z kasáren domů, ptal jsem se jej, jestli je „důstojný pán“. Smál se a pak mi vysvětlil, jak se různé skupiny vojáků označují. Taky mi vysvětlil, co nesmí žádný důstojník dělat, aby o svoji důstojnost nepřišel. Dodnes si to pamatuji, že je-li v uniformě, nikdy nesmí nést těžké břemeno, nesmí tlačit kočárek, vést oběma rukama děti a vést manželku po své pravé straně. Ale přesto mi dlouho vrtalo hlavou, jak může být někdo označován jako poddůstojník. Že by byl poddůstojný? Tatínkův kamarád, pan praporčík Klestil, mi poddůstojný vůbec nepřipadal.

Potřetí se mi vysvětlení významu výrazů „důstojnost“ – „důstojný“ dostalo v letech 1939–1945, v době tzv. protektorátu. Ne že by se tehdy o důstojnosti tak mnoho psalo a diskutovalo, zato jsme v tom čase denně zažívali nejrůznější formy jejího potlačování. Začalo to 15. 3. 1939 dehonestací našeho prezidenta JUDr. Emila Háchy v Mnichově, pokračovalo vnucením mnichovského protokolu. A pak následovala už jen řada akcí, které systematicky postupně ničily naši státní a národní důstojnost: vlajka s hákovým křížem nad Hradem, jmenování německého protektora, německo-české nápisy a němčina jako úřední jazyk i jako součást principu vyjadřujícího nadřazenost německého jazyka. Stanné soudy, které posílaly naše občany po desítkách na smrt. A také uzavření vysokých škol, které už nikdy neměly být otevřeny, protože podřadný, nedůstojný národ vzdělání nepotřeboval, měl jen sloužit jediné nadřazené důstojné árijské rase.

Hrůzné důkazy byly objeveny po skončení druhé světové války. Tak se ukázalo, že je-li potlačena důstojnost, budou potlačena všechna ostatní lidská práva, nebo to bylo naopak? Bibli, jíž se po staletí lidé řídili, nahradil Mein Kampf. Jazyk Johanna Wolfganga von Goethe, Immanuela Kanta a Eugena Bertholda Brechta obohatil jazyky všech zemí světa o výrazy holocaust, cyklon B a koncentrační tábor. Právě v koncentračních táborech byla pošlapána lidská důstojnost jak ještě v historii lidstva nikdy.

O dva roky později, ale desetkrát déle, byl u nás v letech 1948–1989 výraz lidská důstojnost prázdným a nerespektovaným pojmem. Bylo to v době, kdy už byla slavnostně vyhlášena Listina základních lidských práv a svobod. A zase platilo, že důstojnost je pevně spjata s lidskou svobodou a ostatními důležitými právními zákony.

Konference a průvodní kniha o důstojnosti v medicíně jsou zařazeny do programu pojednávajícím o etice v medicíně. Jsem přesvědčen, že tam toto téma právem patří. V sérii přednášek pojednají o tomto závažném tématu odborníci některých oborů medicíny, filozofie, etiky, práva, psychologie, politologie, sociální práce, náboženství i umění. Budou se věnovat především těmto otázkám: co je lidská důstojnost a jak se historicky vyvíjela od pohanské antické filozofie přes renesanci a novověk až do současnosti. Co důstojnost formovalo a formuje. Co je důstojnost zásluh, důstojnost mravní síly, důstojnost osobní identity, důstojnost lidské hodnoty. Co je inherentní a kontingentní důstojnost. Také se dozvíme, u kterých pacientů je důstojnost ohrožena nejpravděpodobněji a jak nejčastěji zdravotničtí pracovníci (všichni, nejen lékaři) chybují.

Jsem přesvědčen, že budete všechny přednášky pečlivě sledovat a ty nejzajímavější si třeba opakovaně přečtete.

Prof. MUDr. Jan Petrášek, DrSc.

Předmluva editorů

Vážené čtenářky, vážení čtenáři,

s velkou radostí vám předkládáme další díl ze série monografií „Etika a komunikace v medicíně“, které vycházejí v Edici celoživotního vzdělávání České lékařské komory a jsou vydávány nakladatelstvím Grada Publishing. Letošní téma „Důstojnost v medicíně“ je velmi nadčasové, ale také velmi konkrétní.

Jako editoři jsme poctěni, protože se nám podařilo pro monografii získat 43 autorů, předních odborníků ve svých oborech, což nám umožnilo popsat tento jev z hlediska obecného, ale i optikou řady nejen medicínských oborů.

Vybraní autoři věnovali pozornost otázkám spojeným s historickým vývojem pojmu důstojnost a s jejím postupným zakotvením v ústavách různých států, ale také lidské důstojnosti a solidaritě. Zajímavé je pojetí důstojnosti z pohledu historie medicíny, připomenut je i profesor Albert Schweitzer a jeho přístup k důstojnosti v kontextu ideového konceptu úcty k životu. Nezanedbatelná jsou témata, která v poslední době ve společnosti dominují, jako podpora důstojnosti a sebeúcty coby předpokladů duševního zdraví u seniorů, a řada dalších pohledů reprezentantů klinických oborů.

Kniha je vhodná pro nejširší spektrum odborností z oblasti zdraví a šířeji věd o člověku. Lékaři zde najdou konkrétní témata pro klinickou praxi, odborníci z jiných oborů jako etika, právo, psychologie nebo i historie dílčí, ale často detailně zpracované otázky.

Prof. PhDr. et PhDr. Radek Ptáček, Ph.D., MBA
Doc. MUDr. Petr Bartůněk, CSc.
iniciátoři série monografií a konferencí „Etika a komunikace v medicíně“

I

Úvodní témata

1

Důstojnost – známý pojem různých významů v teorii i praxi

Helena Haškovcová

„Člověk je víc než andělé – člověk je div.“

Giovanni Pico della Mirandola1

Ve veřejném prostoru se o důstojnosti mluví v nejrůznějších souvislostech, pravidelně tehdy, když jsou tematizovaná základní lidská práva. Ta jsou obsahem celé řady nejrůznějších nadnárodních i národních dokumentů, z nichž nejznámější je Všeobecná deklarace lidských práv z roku 1948, ke kterým se politické garnitury vyspělých zemí i jednotliví lidé se souhlasem hlásí. Připomeňme také Listinu základních práv a svobod, která je součástí ústavního pořádku České republiky a ve které je důraz na svobodu každého člověka, rovnost mezi lidmi, stejně tak jako na spravedlnost a solidaritu. Jmenujme ještě Úmluvu na ochranu lidských práv a důstojnosti lidské bytosti v souvislosti s aplikací biologie a medicíny, kterou ratifikoval Parlament ČR v roce 2001 a zatím u nás stále málo známou Evropskou chartu lékařské etiky – 15 etických principů. Posledně jmenovaná charta byla přijata představiteli lékařských komor v roce 2011, symbolicky na řeckém ostrově Kós, kde se v roce 460 př. n. l. narodil slavný Hippokratés. Její princip číslo jedna zní: „Lékař chrání jak fyzické, tak duševní zdraví lidí. Lékař zmírňuje lidské utrpení při respektování kvality života a důstojnosti člověka, a to bez jakékoliv diskriminace v čase míru i války“ [1]. Všechny uvedené dokumenty pochopitelně zdůrazňují základní hodnoty moderních civilizací v obecné rovině. Problémy však nastávají v žité realitě. Co konkrétně znamená důstojnost? A co znamená v medicíně, resp. v lékařské praxi?

Už v Masarykově slovníku naučném z roku 1926 se dočteme, že důstojnost znamená „vážnost, chování, ale i čestný úřad“ [2]. Příkladem může být třeba titul katolických duchovních, neboť každý kněz je v očích věřících „důstojný pán“. Doplnit můžeme vážnost, ctihodnost, slušnost a vznešenost.

Důstojnost má základní dvě formy. První je tzv. důstojnost inherentní neboli ontologická. To znamená, že jí má každý člověk právě proto, že je člověkem, a nikdy ji nemůže ztratit a nikdo mu ji nemůže odebrat. Druhá se nazývá kontingentní (z lat. contingit = stává se, přihodí se) a člověk ji může, ale také nemusí, v průběhu života získat. Je totiž určitou výsadou, a proto patří jen někomu, a nikoliv všem lidem. Je vázána na mimořádné nebo speciální vzdělání, na vysoké úřední postavení nebo na obdivovanou morální integritu konkrétního a výjimečného člověka. Zajímavý je také etymologický původ slova důstojnost, původně ji totiž měl ten, „kdo dostojí svému slovu“ [3].

O důstojnosti lze jistě uvažovat „do nekonečna“ z různých úhlů pohledu. Nás ale především zajímá, jak uvažují o důstojnosti lékaři, všeobecné sestry a reprezentanti dalších pomáhajících profesí. Na základě rešerše, kterou na mou žádost vypracovali pracovníci Národní lékařské knihovny v Praze, konstatuji, že za posledních pět let bylo v českém odborném tisku zveřejněno 11 monografií a 44 časopiseckých statí. Obsahem většiny monografií je důstojnost prezentovaná v kontextu právních systémů, filozofických úvah a historických proměn uvedeného fenoménu. Texty jsou zajímavé, ale medicínské praxi poměrně vzdálené. Výjimkou je monografie s názvem Lidská práva: koncept a jeho limitace pro medicínskou praxi, kterou napsal Josef Kuře [4]. V odborných lékařských článcích je důstojnost pojednána v souvislosti s péčí v závěru života (10krát), v hospicích (2krát), v geriatrii (14krát), v onkologii (6krát). Nechybí ani právní pojetí v klinické medicíně (6krát) a zamyšlení nad důstojností embrya v souvislosti s asistovanou reprodukcí (2krát). Poněkud překvapuje, že prakticky ve všech textech převažuje apelativní tón v tom smyslu, že je třeba poskytovat léčbu i péči s ohledem na důstojnost, případně mít k pacientům náležitý respekt. Jinými slovy řečeno, obsah výsostné etické hodnoty důstojnosti nebývá konkretizován, s výjimkou respektu k informovanému souhlasu s důrazem na náležitou komunikaci s nemocným. Vzhledem k této skutečnosti jsou zajímavé výsledky některých studií, jejichž cílem bylo zjistit, jaký vliv má tzv. nedůstojné chování zdravotníků na určitou vybranou a sledovanou skupinu nemocných. Příkladem může být práce R. Váverkové, J. Tomanové a H. Kisvertové [5]. To proto, že autorky zjišťovaly názory seniorů v závěru jejich života.

V dotazníku důstojnosti se dotazovaly na faktory, které pod problematiku důstojnosti spadají. Jsou to především ztráta smyslu života, ztráta autonomie, ztráta jistoty a ztráta sociální opory. Důležité je, že se výsledky lišily a ukázaly na značné kvalitativní rozdíly mezi pracovišti, na kterých byla zkoumaným seniorům poskytována péče.

Jistě lze diskutovat o tom, zda vybrané faktory „měření důstojnosti“ jsou „ty pravé“, respektive dostačující, ale rozhodně je možné od nich odvodit konkrétní postupy, jakým způsobem je naplnit v praxi. To ale vůbec není jednoduché a patrně je potřebné rozlišovat, v kterém oboru a které skupině pacientů by případné metodické pokyny měly přispět k zachování jejich důstojnosti. Uvádím tedy příklad z oblasti péče o hospitalizované seniory.

V roce 2018 se konal tradiční Kongres primární péče, na kterém uspořádaly všeobecné sestry kulatý stůl, jehož tématem byla problematika plenkových kalhotek. Všechny přítomné souhlasně konstatovaly, že jsou mnohým pacientům v seniorském věku poskytovány v zdravotnických i sociálních zařízeních bez ohledu na to, zda je skutečně v daném čase potřebují. Návazně bylo řečeno, že to právě ještě těm, kteří je urgentně nepotřebují, snižuje lidskou důstojnost, neboť jsou si svého dehonestujícího stavu často dobře vědomi stejně, jako jejich rodinní příslušníci přicházející k nim na návštěvu. Byla jsem požádána, abych na základě celé řady názorů diskutujících i osobních zkušeností s nemocnými seniory vypracovala desatero, kterým by se měly všeobecné sestry řídit. Přestože již bylo publikováno, uvádím ho i zde [6]:

Milé sestry, buďte na nás milé!
My, nesoběstační, hospitalizovaní a nezřídka obtížní pacienti, vás prosíme, abyste nás ošetřovaly s respektem k naší těžké životní situaci a nezapomněly, že důstojnost, která je velkou filozofickou a etickou kategorií, lze projevit i v maličkostech. Tu si nepochybně zasloužíme i my.
Děkujeme vám!

DESATERO

1.Řádně nás oslovujte (i když hůře slyšíme nebo vypadáme, že nevnímáme)!

2.Vyvarujte se kompromitujících komentářů (když ne my, určitě je slyší naši spolupacientinebo návštěvy)!

3.Mluvte o nesoběstačném a ubohém pacientovi jako o panu či paní X (nikoliv jako o „tom ze čtyřky“)!

4.Posilujte naši sebeobsluhu, je-li to jen trochu možné!

5.Pochvalte nás i za minimální výkon nebo zlepšení!

6.Nedávejte nám plenkové kalhotky dřív, než je to nezbytně nutné! Raději nás doprovoďte na toaletu.

7.Pokud jsme bez nich a „stane se“, nehubujte! Býváme zahanbení a potřebujeme utěšit slovy „to nic, to se stává“.

8.Chápeme, že je empatie v takových chvílích nemožná. Ohleduplnost a takt je ale nutný.

9.Připomeňte si, že na našem místě může být váš otec, matka, přítel a jednou i vy sami!

10.Naplňte dobrými skutky všechna dobrá ustanovení etických kodexů!

Cíl: „Jednej tak, abys používal lidství ve své osobě, tak i v osobě každého člověka.“

Immanuel Kant

Mohlo by se zdát, že obsah desatera je až příliš jednoduchý. Vždyť přece o všem, co senioři nárokují, dobře víme, a není třeba takové triviality opakovat. Jsem přesvědčena o tom, že i zde platí, že opakování je matka moudrosti. A nejen to: Sociální důstojnost zahrnuje přístup k sobě samému, právě tak jako tu, kterou mu přisuzují druzí lidé. Týká se to samozřejmě nemocných, ale i těch, kteří se o ně starají. V této souvislosti se jistě nabízí velké téma sebeúcty a úcty.

Není náhodné, že se největší počet výše uvedených odborných statí o důstojnosti týkal dlouhodobě nebo chronicky nemocných, nesoběstačných seniorů a umírajících bez ohledu na jejich věk. Odhlédneme-li od náhlých smrtí, pak většina nemocných lidí v důsledku vážné a nevyléčitelné choroby postupně a zřetelně chátrá a v určité fázi svého nemocného života je hospitalizována. Někteří pak v institucích pobývají dlouhé měsíce a ošetřující jsou svědky jejich denně se snižující kvality života. Problém je, že kvalitu života hodnotí „ti druzí“, tedy v tomto případě členové ošetřujících týmů, jako problematickou až nicotnou, ačkoliv se dlouhodobě prosazuje názor, že kvalitu života má a může posoudit jen člověk sám. Mohli bychom dlouze popisovat, jak i nesoběstační lidé, závislí na pomoci jiných, mohou nadále považovat svůj život jako kvalitní. Připomeňme v této souvislosti nejen světoznámého fyzika Stephena Hawkinga, ale i „obyčejné“ lidi, těšící se z maličkostí. I v čase, kdy už je opravdu kvalita života nemocných seniorů víc než sporná, nikdo z nich neztratil inherentní důstojnost. Negativní hodnocení kvality života takových pacientů vyplývá ze záměny kvality života a užitečnosti dotyčných, doplněné všeobecně sdíleným názorem strašného a fyzicky „ošklivého“ stáří. Není pochyb o tom, že péče o takové neperspektivní, nesoběstačné a kachektické pacienty je fyzicky i psychicky náročná a že apely na důstojný přístup k nim se nutně míjejí účinkem.

Jedna dobrá zkušenost mě ale opravňuje k určitému optimismu. Když jsem v 80. letech 20. století pracovala na tzv. doléčovací jednotce III. interní kliniky Všeobecné fakultní nemocnice v Praze v Dušní ulici, napadlo tehdy psycholožku Alenu Mellanovou praktické řešení. Požádala tehdy rodinné příslušníky výše charakterizovaných nesoběstačných seniorů, aby jí přinesli pár fotografií z doby, kdy byli dotyční mladí, nebo evidentně plni sil středního věku. Současně je požádala, aby jí sdělili několik důležitých informací z jejich života. Při pravidelném semináři pak ukazovala sestrám donesené fotografie a přidala stručně několik životopisných zajímavostí o tom, jací kdysi bývali, jaké zaměstnání vykonávali, kolik dětí vychovali, případně jaké měli záliby. Překvapené sestry si fotografie prohlížely a se zájmem poslouchaly i stručný životopisný komentář. Pamatuji si, jak obdivovaly fyzický zjev a eleganci právníka, který byl aktuálně jako nesoběstačný v jejich péči. Úspěch se dostavil okamžitě. Dotyčný právník, když už zůstaneme u jeho příkladu, se jim náhle zdál „hezčí“, asi jako členům rodiny, kteří v jeho tváři stále dokázali odečítat dřívější rysy a navštěvovali ho proto, co pro ně dříve vykonal. Rozhodně se k němu sestry chovaly mnohem ohleduplněji a se zvýšeným respektem. Uvedená metoda posiluje tzv. důstojnost zásluh pacienta (to, co vykonal pro ostatní a především pro rodinu) a je účelnou ochranou před jeho ponížením, které si možná neuvědomuje, ale rozhodně si je ho vědomo okolí, resp. rodina. Metoda nestojí mnoho času ani námahy a mj. také snižuje psychickou zátěž sester a přináší jim uspokojení z náročné práce, někdy dokonce i radost. Je třeba ale dodat, že uvedenou formu motivace sester je třeba v intervalu 3–4 týdnů opakovat.

Dosud jsem se věnovala důstojnosti ve vztahu k profesi sestry, které tráví s nemocnými relativně hodně času. Stejnou pozornost by bylo žádoucí věnovat i lékařům. Přínosné a koncepční zamyšlení nad jejich rolí ve zdravotnickém i sociálním systému s důrazem na participaci důstojné péče o lidi s dlouhodobě či trvale omezenou soběstačností a o umírající napsal Zdeněk Kalvach [7]. Je třeba ocenit autorův popis medicínské podpory seniorů v kontextu současného pragmatismu, utilitarismu a hédonického egoismu a tedy i postmoderní etiky. Ani ta by však neměla rezignovat na základní hodnoty tradičních humanistických konceptů, které se ve vysoce ekonomizované společnosti, kde je vše ke koupi nebo na prodej a kde dominuje princip účelnosti a eficience, poněkud vytrácí. Uvážíme-li ještě existenci sociálně nerovné společnosti, pak neudivuje, že v běžném životě i v nemocničních světech chybí účastná starost o druhého člověka. Proklamovaná hodnota důstojnosti se následně stává bezobsažným pojmem. Opakovaně bylo doloženo, že čím větší je příjmová nerovnost, tím menší je pravděpodobnost, že lidé někomu pomohou. To platí v obecné rovině, ale existuje i varianta pro ty, kteří reprezentují pomáhající profese. Pro ty je pomáhání hlavní náplní práce, kterou správně odvedou, ale technicistním, nikoliv očekávaným a lidsky angažovaným způsobem. Čest výjimkám, ale většinový nezájem o osud pacienta jako svébytné individuality je realitou. Proto lze souhlasit s názory, které se opírají o empirická data, že „nerovné kultury vedou k menší laskavosti“ [8]. Samozřejmě se nejedná jen o nerovnost příjmovou, ale také sociální, resp. společenskou, s vědomím, že jsou uvedené nerovnosti navzájem propojeny. Přiznejme si, že i v naší polistopadové společnosti vzrůstá nerovnost mezi lidmi a laskavosti, kterou tolik potřebují (nejen) nemocní lidé, evidentně ubývá.

Chceme-li důstojnosti dodat ztracený obsah, pak za současné situace patrně nezbývá nic jiného, než se pokorně vrátit k ideji drobné práce, kterou už téměř před 100 lety rozpracoval T. G. Masaryk [9]. Aktuálně třeba i k té, popsané v desateru pro sestry s tím, že jeho naplňování by měli pravidelně a důsledně kontrolovat lékaři, nebo k té, kterou praktikovala Alena Mellanová se spolupracovníky. Drobnou prací nepochybně podpoříme zatím upozaděný humanistický koncept, který „zdůrazňuje univerzálnost lidství, vzájemnost, podpůrný respekt vůči ostatním lidem i dominanci vnitřního života“ [10], tedy i vlastní a s ostatními lidmi souznějící hodnotovou orientaci respektující pravidla důstojnosti k sobě i druhým lidem, ať jsou zdraví, nebo nemocní.

Literatura a zdroje

1.HAŠKOVCOVÁ, H. Lékařská etika. 4., aktualizované vyd. Praha: Galén, 2015, s. 211–212.

2.Masarykův slovník naučný. Díl II. Praha: Československý kompas, 1926, s. 451 (heslo Důstojnost).

3.HOLUB, J., LYER, S. Stručný etymologický slovník jazyka českého. Praha: SNP, 1968, s. 144 (heslo Důstojnost).

4.KUŘE, J. Lidská práva: koncept a jeho limitace pro medicínskou praxi. Brno: MÚ, 2017.

5.VÁVERKOVÁ, R., TOMANOVÁ, J., KISVERTOVÁ, H. Vliv vybraných faktorů na hodnocení důstojnosti seniorů. Geriatrie a gerontologie, 2020, 9(2), s. 81–84.

6.HAŠKOVCOVÁ, H. Desatero. Florence VI., 2018, 2, s. 3.

7.KALVACH, Z. Psychosociální adaptace na stáří a nemoc. In: PTÁČKOVÁ, H., PTÁČEK, R. (eds). Psychosociální adaptace ve stáří a nemoci. Praha: Grada Publishing, 2021.

8.SAPOLSKI, RM. Chování: biologie člověka v dobrém i zlém. Praha: Dokořán, 2019, s. 255.

9.MASARYK, TG. Jak pracovat, přednášky 1898. Praha: Čin, 1946.

10.KALVACH, Z. Metodická podpora seniorů. In: PTÁČKOVÁ, H., PTÁČEK, R. (eds). Psychosociální adaptace ve stáří a nemoci. Praha: Grada Publishing, 2021.

1 Giovanni Pico della Mirandola (1463–1494) byl významný italský renesanční šlechtic a filozof. Nejznámější je jeho úvaha nazvaná Chvalozpěv o důstojnosti člověka, kterou přednesl v roce 1486 jako veřejný projev. Je považována za tzv. Renesanční manifest. Později byl opakovaně vydán knižně, např. O důstojnosti člověka. Praha: Oikoymenh, 2006.

2

Esej o lidské důstojnosti

František Koukolík

Na lidskou důstojnost se odvolávají studie cílené například na asistovanou reprodukci, klonování, genetickou diagnostiku a zásahy, neuroprotetiku, kyborgy a umělý život [1, 2], studie cílené na psychoterapii [3], paliativní péči [4, 5, 6, 7], na umělou inteligenci [8], robotiku [9], lidská práva [10, 11] i bioetiku [12].

V rozmezí let 1990–2020 uvádí databáze Google Scholar pod heslem Human dignity in medicine 191 000 článků a knih.

Biomedicína je součást společnosti. Důstojnost v biomedicíně je proto přes své odlišnosti reflexí důstojnosti ve společnosti. V rozmezí let 1990–2020 uvádí databáze Google Scholar pod heslem Human dignity 224 000 článků. Následující odstavce mohou proto být jen esej vycházející z krajně výběrového přehledu.

Denní zkušenost říká, že lidskou důstojnost poznává většina lidí intuitivně, tedy rychle a bez většího přemýšlení ve chvíli, kdy důstojnost někdo nebo něco narušuje. Vliv má kulturní okruh. Japonci, Číňané, Indové, Arabové, Afričané z různých oblastí kontinentu, Evropané z odlišných států, Angličané, Američané ze severní a jižní Ameriky chápou narušení důstojnosti totožně i odlišně. Narušení důstojnosti může vyvolat smích a posměch, zrovna tak jako soucit, agresi, obranu oběti a také fotografování pro vklad do internetové sociální sítě. Záleží na kontextu.

Obecně platné vymezení lidské důstojnosti, výsledek namáhavého delšího rozumového uvažování, je naproti tomu obtížné. Pojem lidská důstojnost je obvykle užíván jako axiom. Zeptáme-li se však, co je lidská důstojnost, dostaneme se do pojmového chaosu. Důstojnost má být fenomén objektivní a subjektivní, veřejný a soukromý, individuální a kolektivní, hierarchický a demokratický, nepodmíněný a statický, podmíněný a dynamický, vrozený nebo dosažitelný, deskriptivní a preskriptivní. Popisuje se důstojnost základní, lidská, sociální a osobní [13].

Na rozdíl od překrývání definičních okruhů jsem shodu v definicích lidské důstojnosti nenašel.

Lidská důstojnost jako hodnota

Lidskou důstojnost jako hodnotu označuje Aristotelés v Etice Níkomachově pojmem αξια, axia [14]. Odtud axiologie, nauka o hodnotách. Lidská hodnota záleží jak na charakteru jedince, tak na tom, jak je hodnocen lidmi kolem sebe. Lidé si v tomto ohledu rovni nejsou. Je to právě αξια, co je rozlišuje.

Lidská důstojnost jako druh ctnosti

Latinské slovo pro důstojnost, dignitas, bylo označení vysokého úředního postavení, například senátorů v republikánském Římu. Marcus Tullius Cicero (106–43 př. n. l.), ovlivněný stoickým myšlením, chápal důstojnost jako druh ctnosti zasluhující úctu a respekt. Lidská důstojnost je podle Cicera dána duší, myslí, vědomím, které lidi zavazují. Smyslová slast je ve vztahu k důstojnosti bezcenná, jsme povinni smyslovou slastí pohrdat. Jestliže někdo přikládá smyslovému uspokojení nějakou hodnotu, měl by je přísně udržovat v umírněných mezích. Není nic božštějšího než rozum, sdílíme ho s bohy, stejně jako s nimi sdílíme spravedlnost a zákon. Napsal Cicero.

Slova se mohou míjet se skutky. Plutarchos v Ciceronově životopisu zmiňuje, že sám se tváří v tvář smrti stoicky ani důstojně nechoval „...jako stařec ze zbabělosti se nechával otroky nosit sem tam, že utíkal před smrtí a skrýval se před těmi, kteří v útoku na jeho život nepředbíhali o mnoho přírodu, a nakonec přece o život přišel.“ [15].

Biblické, antické, hinduistické, konfuciánské a taoistické pojetí důstojnosti

Biblické pojetí důstojnosti nacházíme v mnoha místech Bible, například v knize Přísloví a knize Kazatel Starého zákona [16].

Odlišné chápání lidské důstojnosti v našem kulturním okruhu je v knize Hovory k sobě napsané Markem Aureliem v 2. st. n. l. [17], a také v životě Sokratově [18], Solónově, Periklově i v životě Fabia Maxima [15]. Hinduistické chápání důstojnosti nalezneme v Bhagavadgítě a Upanišadách [19, 20].

Buddhistické pojetí důstojnosti skrývá Visuddhimagga [21]. Čínské pojetí důstojnosti nalezneme v Konfuciovi a taoistech [22, 23, 24].

V biblickém, antickém, hinduistickém, buddhistickém a čínském pojetí důstojnosti jsou podobnosti i rozdíly.

Tomistické pojetí důstojnosti

Východiskem katolického pojetí lidské důstojnosti je člověk jako obraz Boží, imago dei. Tomáš Akvinský (1225–1274) chápe důstojnost jako niternou hodnotu. Důstojnost jedné bytosti se může odlišovat od důstojnosti jiné bytosti. Protože jsou lidé obrazy Božími, jsou v hierarchii stvořených bytostí vysoko. Lidská duše má svobodnou vůli, nepodléhá zkáze. Její důstojnost je sice nižší, než je důstojnost andělů, ale vyšší než jiných stvoření. Důstojnost lidské duše by neměl snižovat hřích ani neřádná touha po pozemských statcích. Dějiny i zkušenost ukazují rozdíl mezi slovy a skutečností týkající se jak kléru, tak věřících podobně jako v životopisu Ciceronově. Lidé jsou lidé.

Encyklika papeže Lva XIII. z roku 1881 Diuturnum sděluje, že sociální a politický řád je projevem Božího rozhodnutí. Existující třídní rozdíly jsou oprávněné, protože jsou uskutečněním vůle Boží nikoli lidské. Důstojnost lidí je stejná ve vztahu k Bohu, ve vzájemných vztazích v lidské společnosti stejná není. Důstojnost není rovnostářská [25]. Tomistické pojetí lidské důstojnosti se v katolické církvi vyvíjelo [26].

Důstojnost jako druh morální velikosti

Udrží-li si člověk tváří v tvář smrti morální identitu, byť by si mohl zachránit život, kdyby se jí vzdal, lze chápat důstojnost jako druh morální velikosti.

Janusz Korzcak (Henryk Goldszmit, 1878–1942), polský židovský pediatr, založil roku 1912 ve Varšavě sirotčinec pro židovské děti, který vedl. Dne 6. 8. 1942 na rozkaz velitele SS shromáždil k deportaci téměř 200 dětí, o které se staral ve varšavském ghettu v průběhu německé nacistické okupace. Nabízenou záchranu života odmítl. Nechtěl děti opustit a odjel s nimi do vyhlazovacího tábora Treblinka.

Důstojnost identity

Blízkou podobou důstojnosti je důstojnost identity. Je zřejmá u některých velmi starých lidí a také u některých lidí nemocných, blíží-li se jejich smrt. Svědci zločinů jednotek SS a Wehrmachtu v průběhu druhé světové války zmiňují, že si ji někteří lidé uchovávali v situacích, v nichž byli dehumanizováni na zvířata nebo mechanické objekty a pak vražděni.

Abstraktní důstojnost – Menschenwürde

Abstraktní důstojnost, které německá filozofie říká Menschenwürde, má být nezcizitelná, vrozená, společná všem lidem, nepodmíněná, být hodnotou, ve které si jsou všichni lidé rovni proto, že jsou lidmi, hodnotou, která nemá stupně. Zajímavý blízký pojem v islandštině zní mannhelgi. Označuje osobní niternou svatyni, do níž nikdo nesmí [27]. Nositelem této důstojnosti má být lidský druh, lidské skupiny i jednotliví lidé [28].

Důstojnost jako vyjádření autonomie

Důstojnost lze chápat jako vyjádření autonomie, osobní svobody: „Základním vyjádřením vlastní důstojnosti je právo na volbu“ [29]. Úcta k důstojnosti zahrnuje „úctu k autonomii každého člověka a právo každého člověka na ochranu před devalvací svého lidství nebo degradujícím a ponižujícím zacházením“ [30].

Důstojnost jako právo

Důstojnost je chápána jako právo. „Důstojnost je niterná hodnota, základní, vrozené, nezcizitelné osobní právo na respekt a etické zacházení“ [31, 32].

Sociální důstojnost

Sociální důstojnost vychází z lidské důstojnosti. Na rozdíl od neměřitelné Menschenwürde ji lze měřit a porovnávat. Jedním aspektem sociální důstojnosti má být důstojnost vlastní osoby, druhým má být důstojnost v sociálních vztazích. Důstojnost vlastní osoby je dekorum, sebe-respekt a sebe-důvěra. To je důstojnost, se kterou prožíváme sami sebe coby integrované a autonomní bytosti, dosahujeme a uchováváme si integritu a autonomii. Může být zrcadlením toho, jak se na nás dívají druzí lidé. Důstojnost v sociálních vztazích je spoluurčena polohou na sociálním žebříčku, reálnými a imaginárními zásluhami. Lze ji získat, ztratit, ohrozit i narušit [13]. „Ctěte ve mně člověka“, říká v Haškově Švejkovi šikanovaný voják, v civilu učitel, svému poddůstojníkovi.

Islám

Současnou islámskou studii lidské důstojnosti ve vztahu k péči o nemocné uvádějí věty: „Podle svatého Koránu vdechl Bůh svého ducha do člověka, a proto je lidská povaha jedinečná. Bůh pro člověka stvořil celý svět, takže se člověk může radovat z jeho četných darů a vyznamenal ho neb nařídil andělům, aby se před ním klaněli. Tyto skutečnosti objasňují niternou důstojnost lidstva. Lidská důstojnost je vrozená hodnota, která byla vložena do lidí, protože jsou lidmi“ [33, 34].

Skepse

Ruth Macklinová, Američanka, profesorka lékařské etiky, označila pojem lidská důstojnost za vágní opakování přesnějších výroků nebo pouhé slogany, které k pochopení etické problematiky nepřispívají. Nikdo nemá právo zasahovat do života, svobody nebo tělesné integrity druhého člověka. Proto je základem etické praxe i výzkumu informovaný souhlas. Jádrem etické problematiky je úcta k lidské osobnosti a/nebo k její autonomii, nikoli mlhavý pojem lidská důstojnost [35].

Steven Pinker píše [36], že pojem důstojnost je relativní. Jeho obsah je v různých dobách, místech a u různých autorit zásadně odlišný. Může poškozovat. Důstojností se totiž racionalizují politické i náboženské represe, protože se užívá jako propagandistický nástroj moci. Na mysli měl theocony, teologické konzervativce.

Alasdair Cochrane považuje [37] pojem lidská důstojnost za neužitečný, podobně jako Macklinová, protože:

•obsah pojmu je u různých autorit různý, často protikladný;

•je užíván proti vývoji moderní medicíny například v otázkách spjatých s genovým inženýrstvím, výzkumem kmenových buněk a umělým oplodněním;

•je nadbytečný, lze jej nahradit například pojmem úcta k autonomii.

Důstojnost chápanou jako ctnost odmítá, protože je buď triviální, nebo natolik náročná, že se tímto způsobem dokážou zachovat jen zcela výjimeční a ojedinělí lidé. Důstojnost jako niternou morální hodnotu odmítá proto, že vychází z rozporných premis a je arbitrární. Důstojnost jako vyjádření integrity našeho druhu odmítá proto, že normální lidské fungování nemusí znamenat dosažení optimálních možností. Žádný z těchto výkladů důstojnosti k řešení bioetických problémů nepřispívá. Důstojnost vycházející z filozofie Immanuela Kanta Cochrane odmítá proto, že z morální komunity vylučuje příliš mnoho lidí.

Kantovo pojetí důstojnosti

Deontologická etika je totiž přísná. Většina lidí není schopná ani ochotná tato pravidla v životní praxi dodržovat a v každodennosti se chová spíše utilitaristicky.

„Pojmu lidské důstojnosti se často dovoláváme k ospravedlnění myšlenky, že se s lidskými bytostmi nesmí zacházet jako s věcmi, nesmí být změněny na zboží. Kategorie osoby a vlastnictví se podle moderní legální ortodoxie odlišují: jestliže je někdo osoba, není vlastnictvím… Zacházet s lidským jedincem nebo jeho částí jednoduše jako s předmětem nebo věcí, kterou lze obchodovat, znamená zbavit ho/ji důstojnosti“ [38].

Kantův kategorický imperativ z roku 1785 říká:

„Jednej tak, jako by se zásada tvého jednání a tvá vůle měly stát všeobecným přírodním zákonem. Jednej tak, aby tvá vůle mohla považovat sama sebe za všeobecně zákonodárnou. Jednej tak, aby ses choval k lidství jak v osobě své, tak v osobě druhého člověka jako k účelu, nikdy jako k prostředku.“

Kantova definice lidské důstojnosti plynoucí z třetí věty kategorického imperativu sděluje: „Vše má buď cenu, nebo důstojnost. Co má cenu, může být ekvivalentně nahrazeno něčím jiným. Co je neocenitelné, a tudíž nemá ekvivalent, má důstojnost“ [39].

Experimenty, které užily morální dilemata a funkční magnetickou rezonanci, ukazují, že je problematika složitější a výklad odlišný.

Jestliže soudíme z pozorování současných lidoopů, pak je pravděpodobné, že sociální prostředí hominidů bylo prostoupeno empatií, hněvem, vděčností, žárlivostí, radostí, reciprocitou, aniž by přitom bylo prokazatelné záměrné morální uvažování.

Lidé, vývojoví dědici hominidů, jsou nositeli:

•doménově specifického sociálního a emočního neuronálního funkčního systému,

•abstraktního myšlení, které ovlivňuje morální rozhodování.

Podkladem absolutních zákazů deontologické etiky jsou sociální emoční odpovědi, které jsme získali od evolučních předků. Zdravé matky sociálních primátů ve volné přírodě svá mláďata ve jménu přežití skupiny nezabíjejí.

Morální kalkulus, který je podkladem utilitární etiky, je výsledkem činnosti rozvinutých funkčních systémů čelních laloků podporujících abstraktní myšlení a kognitivní kontrolu vyššího stupně. Zkušenosti z tunelů, v nich se ukrývali vesničané v průběhu vietnamské války, ukázaly, že matky ve jménu záchrany skupiny, kterou by dětský pláč prozradil, dokážou své dítě udusit.

Neuronové sítě doménově specifického a emočního neuronálního systému a systémů abstraktního myšlení jsou odlišné. V průběhu řešení morálních dilemat se odlišuje i jejich činnost. Kantova morální filozofie tudíž není založena na čistém rozumu, ale na vývojově podložené aktivitě sociálních a emočních funkčních systémů mozku. Deontologická etika proto není ani apriorní, ani rozumová [40, 41, 42, 43, 44].

Minimalistický popis důstojnosti

Schroeder a Bani-Sadr v knize Důstojnost v jednadvacátém století [31] shrnují západní akademickou debatu o významu lidské důstojnosti slovy: „Lidská důstojnost… byla popsána jako mocná, ale neužitečná a vágní; arbitrární nicméně návyková; neuchopitelná, ale široce užívaná; bezdůvodná, ale revoluční; s krajním významem, ale bez referenčního bodu.“

Lidská důstojnost má podle nich tak velký počet aspektů a výkladů, že ji do jednoho pojmu pravděpodobně nelze shrnout. Lze se však pokusit o minimalistický popis jádra této intuice:

1.Každá lidská bytost je nositelem niterné hodnoty pouze tím, že je člověk.

2.Niterná hodnota člověka by měla být uznávána a respektována druhými lidmi.

3.Některé druhy jednání s druhými lidmi jsou s ohledem na tuto niternou hodnotu nepřípustné.

4.Stát existuje pro lidské jedince, nikoli naopak [45].

To je podle mého názoru problematické. Zájmy jedinců by měly být v rovnováze se zájmem skupin, stát by měl být vyrovnávací mechanismus.

Lidskou důstojnost v biomedicíně minimalisticky dobře vystihují čtyři principy: respektování autonomie, neubližovat, prospívat a být spravedlivý. V respektování autonomie se skrývá pravdomluvnost a důvěrnost kontaktu [46, 47].

Lidská důstojnost je legální pojem

Přestože je lidská důstojnost buď religiózní, vágní nebo nejednotný pojem, jehož výklad je obtížný, užívá ho Všeobecná deklarace lidských práv v článku 1 jako legální: „Všichni lidé se rodí svobodní a sobě rovní co do důstojnosti a práv. Jsou nadáni rozumem a svědomím a mají spolu jednat v duchu bratrství.“ [48] Nedaří se to. Otázka zní proč.

Evoluce, dějiny i současnost

Pokus o odpověď na otázku proč se náplň Všeobecné deklarace lidských práv rozchází se skutečností, začíná v evoluční a kulturní minulosti.

Vývojová větev směřující k dnešním pravým šimpanzům se od vývojové větve směřující k moderním lidem odštěpila přibližně 4–7 milionů let před současností. S pravými šimpanzi sdílíme přibližně 98,8 % DNA, hierarchické uspořádání skupin, teritorialitu a řadu dalších druhů chování. Jen málo živočichů zabíjí příslušníky vlastního druhu. Praví šimpanzi (Pan troglodytes) a lidé (Homo sapiens sapiens) mezi ně patří.

Teorie dvojité dědičnosti neboli koevoluce genů a chování [49, 50, 51, 52, 53] má za to, že je genetická a kulturní evoluce našeho druhu souběžná: geny ovlivňují kulturu a naopak. Platí-li tato teorie, pak si z evoluce kromě mnoha jiného celé dějiny neseme hierarchické uspořádání skupin, teritorialitu, soutěž o zdroje, vztah mužů a žen i agresi včetně cíleného zabíjení příslušníků vlastního druhu od neolitických masakrů do dnešní doby.

Jedna z definic masakrů říká, že jde o akt záměrného vyvraždění lidské skupiny, která nebyla připravena k boji, jinou lidskou skupinou [54]. Nejstarším dosud nalezeným dokladem masakru je Jebel Sahaba v Súdánu [55]. V pohřebišti bylo nalezeno 61 individuálních koster obou pohlaví, všech věkových skupin a velký počet dalších kostních úlomků. Novější datování udává stáří nejméně 11 600 let.

Evropská pohřebiště tohoto druhu jsou početná a byla nalezena například v Talheimu v Německu, stáří asi 5000 př. n. l., 34 dětí, žen a mužů – agresoři skupinu vyvraždili, nahradili a převzali její zdroje [56], v Schoeneck-Kilianstaedten, také v Německu, bylo v letech 5600–4900 př. n. l. pobito 26 jedinců, příčinami smrti byly údery do hlavy tupým předmětem a zranění šípy, perimortálně zlámané kosti dolních končetin, chybí kostry mladých žen [57], v Halberstadtu, opět v Německu, bylo nalezeno několik desítek mužských koster z doby 5600–4900 př. n. l., příčina smrti byla úder tupým předmětem zezadu do hlavy, takže patrně šlo o masovou exekuci [58], v Potočani v Chorvatsku bylo nalezeno 41 obětí přibližně z doby 4200 př. n. l. – většina z nich nebyli biologičtí příbuzní, šlo o přibližně stejný počet mužů a žen všech věkových kategorií [59]. Války doprovázejí náš druh trvale, celé psané dějiny, na všech kontinentech.

Genocida

Běžnou součástí válek je genocida, pojem vytvořený Rafaelem Lemkinem v roce 1944 [60]. Stal se jedním z právních podkladů Norimberského procesu s hlavními nacistickými válečnými zločinci (1945–1946). Genocida je úmyslné a systematické, částečné nebo úplné ničení etnické, rasové, náboženské nebo národní skupiny například zabíjením členů skupiny, vážným tělesným nebo duševním poškozováním členů skupiny, úmyslným poškozováním životních podmínek skupiny, úmyslem fyzického zničení celé skupiny nebo její části, užitím prostředků, jejichž cílem je zamezení porodů ve skupině a násilným převodem dětí z jedné do jiné skupiny.

Genocida je v očích mezinárodního práva zločin proti lidskosti, je proti duchu a cílům Spojených národů a je odsouzena civilizovaným světem [61].

Německá nacistická genocida byl jeden z hlavních podnětů pro vznik Všeobecné deklarace lidských práv přijaté Valným shromážděním OSN 10. 12. 1942

Hranice mezi genocidou a zločinným nelidským chováním je nejistá, takže výčet genocid v dějinách je výčtem událostí, které se v nějaké podobě staly, nicméně jejich výklad je v očích zúčastněných stran sporný. Příkladem může být spor o arménskou genocidu z let 1915–1918.

Moc

Události tohoto druhu jsou spolu s válkami celé dějiny až do současnosti tak časté, že je lze chápat jako součást statistické normy lidského skupinového chování. Může se projevit všude, kde jde o získání, udržení nebo rozšíření moci.

Moc umožňuje kontrolu sociální hierarchie a zdrojů. Smyslem moci je prosazení vlastních zájmů, ať jde o jedince nebo o skupinu, rozšiřování sociálních, náboženských, intelektuálních, estetických a sociálních hodnot. Mohutným smyslem moci, o kterém se mluví málo, přestože je znám již od Aristotelových dob, je slast z jejího výkonu [62].

Směšovat moc s morálkou bývá propagandistický nástroj. Kritériem moci je úspěch a neúspěch. Kritériem morálky je dobro a zlo. Od Kautiljovy (asi 350–287 př. n. l.) Arthašástry přes Machiavelliho Vladaře (1532) do dnešních dnů je známo, že moc je vysoce morální, jestliže je morální chování nástroj úspěchu, a stejně amorální, jestliže je nástrojem úspěchu opak.

Současná realita

O lidské důstojnosti lze vydatně psát, citovaná databáze o tom svědčí, nicméně nejprostší, intuitivně chápanou lidskou důstojnost narušují prosté skutečnosti, které si v naší zemi většina lidí neumí a možná nechce uvědomovat, už proto, že je s ohledem na jejich rozsah téměř bezmocná a má spoustu místních, vážných a každodenních starostí. Neboť:

•přibližně 2 miliardy lidí v roce 2019 v nějaké míře hladovělo. Lidé nedostali dostatečné množství dostatečně kvalitní potravy v dostatečném množství. Při současném trendu překročí počet hladovějících lidí v roce 2030 840 milionů lidí. 21,3% dětí mladších 5 let (144 milionů) je vinou hladu zakrslých, 6,9% dětí (47 milionů) je marantických a 5,6% dětí (38,3 milionů) je obézních [63];

•stav životního prostředí se zhoršuje. Možnosti ovlivnění vývoje jsou menší. Lidská populace roste. V dubnu 2021 nás bylo 7,9 miliard [64]. Vliv, který by růst populace omezil, pravděpodobně neexistuje. Minulé a současné emise skleníkových plynů přispívají k nestabilnímu klimatu. Znečištění vzduchu je v současnosti příčinou 6–7 milionů předčasných úmrtí. Jsme svědky masového zániku druhů vinou zemědělství, lesního hospodářství, pytláctví a rabování, invazivních druhů, znečištění a úbytku opylovačů. Ve všech úrovních mořských ekosystémů se projevuje zamoření plasty. Mořská voda se okyseluje. Degradace zemědělské půdy postihla přibližně 29 % plochy, na níž žije asi 3,2 miliardy lidí. Podíl infekcí rezistentních na antibiotika roste. Znečištění vody a potravy pesticidy, těžkými kovy, plasty a antibiotiky roste [65];

•index lidského rozvoje z roku 2020 (human development reports – HDR) zahrnuje očekávanou délku života při narození, očekávaný počet roků školní docházky, střední počet roků školní docházky, hrubý národní produkt na hlavu. Rozlišuje státy s velmi vysokým indexem – 66 států (Česká republika je na 27. místě), vysokým, středním a nízkým indexem – dalších 123 států. Popisuje rovněž vývojové trendy indexů v letech 1990–2019 (v ČR index stoupl z 0,738 na 0,9, v tabulce však naše republika o jedno místo klesla). Ukazuje, jaký podíl na příjmu má nejbohatší (1 %), bohatá (10 %) a nejchudší (40 %) populace (ČR 10,1 %, 21,5 %, 24,9 %). Podobně jako Giniho indexem tím lze odhadnout ekonomickou situaci různých populačních vrstev. HDR počítá i index genderového rozvoje, index genderové nerovnosti a mnohorozměrný index bídy [66].

Počet velkých i menších válek a genocid od roku 1945 do současnosti přesahuje kapacitu paměti i motivaci ke sledování. Stačí připomenout události v Bangladéši v roce 1971 (0,5–3 miliony mrtvých), Rwandě 1994 (800 tisíc mrtvých za 100 dní) a Kambodži 1975–1979 (1,7 milionu mrtvých).

Současnost popisuje Stockholmský mezinárodní institut výzkumu míru [67]: V průběhu roku 2019 rostlo riziko války mezi Íránem a Saudskou Arábií, oba státy usilují o jaderné zbraně, případně mezi dalšími regionálními mocnostmi a USA. Rostlo napětí mezi Indií a Pákistánem, důvodem je Kašmír. Oba státy vlastní jaderné zbraně. USA odstoupily od smlouvy o eliminaci raket středního a krátkého doletu z roku 1987. Následně odstoupila Ruská federace. V únoru 2021 končí smlouva NEW START týkající se omezení strategických jaderných zbraní, její další osud je nejistý. Prohlubuje se klimatická krize. Napětí mezi USA na jedné straně, Ruskem a Čínou na straně druhé roste. Běží pandemie nemoci covid-19. Roku 2019 probíhaly ozbrojené srážky v 32 státech světa. Počet násilně přemístěných lidí byl na začátku roku 2019 70,8 milionů, v tomto počtu je 25,9 milionů uprchlíků. Vojenské výdaje USA v roce 2019 dosáhly 732 miliard dolarů, 2,7krát více než výdaje Číny, druhého největšího vojenského investora. Evropské státy vydaly na obranu v roce 2019 356 miliard dolarů. Nejvíc zbraní importují Saúdská Arábie, Indie, Egypt, Austrálie a Čína. Největšími vývozci zbraní jsou USA, Ruská federace, Francie, Německo a Čína. Dne 2. 2. 2018 USA oznámily zvýšení rozpočtu nukleárního zbrojení na 1,2–1,7 trilionů dolarů v následujících 30 letech. Roku 2019 USA oznámily, že velikost svých jaderných zásob nebudou zveřejňovat, ostatní jaderné státy informace o svých jaderných zbraních rovněž omezily [68].

Bulletin atomových vědců v lednu 2021 oznámil, že se jeho hodiny přiblížily k půlnoci, jaderné apokalypse, armagedonu, na pouhých 100 sekund, nejkratší interval od roku 1947, kdy byly prvně uveřejněny. Důvody jsou trvající jaderné zbrojení, klimatická změna a devastace veřejného informačního prostoru stále důmyslnějšími, od skutečnosti nerozlišitelnými podvrhy, roboty v sociálních sítích, komnatami ozvěny, všemi podobami stále intenzivnější a účinnější debilizace, jimž se společně říká informační válka [69].

Pohlédneme-li na současné mocenské soupeření, spatříme globální mocnosti USA, Ruskou federaci a Čínu a řadu mocností lokálních, křesťanské církve a islám i skrytější, neostře ohraničené skupiny například distribuční koalice, supertřídu, bilderbergskou skupinu, globální mocenskou elitu a hluboký stát [70]. Z jejich soupeření vyhlédne sociální hierarchie, teritorialita, soutěž o zdroje, cílené zabíjení a stupidita.

Stupidita

Stupidita není nadávka ani posměšné označení. Není projevem mentální retardace, nejefektivnější je stupidita, jejímiž nositeli jsou lidé mocní s vysoce nadprůměrnou inteligencí. Stupidita není nevědomost, kdy informace v prostředí buď nejsou, nebo jsou, ale jedinec nebo skupina je nejsou schopni rozlišit nebo zpracovat. Stupidita není omyl, kdy jedinec nebo skupina informace rozliší, vnímají, ale mylně zpracují. Stupidita není ignorace resp. opomíjení, kdy informace v prostředí jsou, ale jedinec nebo skupina jim nevěnují pozornost.

Stupidita je zhroucení zpětné vazby mezi chováním a prostředím podmíněná funkcí schémat. Schémata jsou rozhodovací algoritmy, způsoby řešení problémů. Existují vrozená, evolučně/geneticky podmíněná schémata, a získaná, kulturně podmíněná schémata. V trvale proměnlivém světě z toho, že bylo schéma úspěšné v minulosti, neplyne, že bude úspěšné v budoucnosti [70, 71]. Úspěšným schématem řešení mocenských problémů byla pro vítězné elity válka. Vynález zbraní hromadného ničení válku neruší, ale v případě užití nebude úspěšným schématem [70].

Souhrn

Lidská důstojnost existuje. Je spíš intuitivní než explicitní a je v nějaké míře kulturně podmíněná. Stala se legálním pojmem a pojmem rozsáhle užívaným v biomedicíně. Biomedicína je součást lidské společnosti, takže důstojnost v medicíně je reflexí důstojnosti ve společnosti. O té se velmi mnoho píše a mluví, realita je se slovy, úvahami a přáními jakkoli dobře míněnými, v rozporu.

Literatura a zdroje

1.ALBERS, M. Biotechnologies and human dignity. In: GRIMM, D., KEMMERER, A., MÖLLER, C. Human dignity in context. Nomos/Hart, 2018, p. 1–57.

2.ZDRAVKOVA, K. Reconsidering human dignity in the new era. New Ideas in Psychology, 2019, 54, p. 112–117.

3.ANDORNO, R. Dignity in psychotherapy. In: TRACHSEL, M., GAAB, J., BILLER-ANDORNO, N., et al. The Oxford Handbook of Psychotherapy Ethics. Oxford: Oxford University Press. [online]. [cit. Sept. 2020]. doi: 10.1093/oxfordhb/9780198817338.013.13.

4.SCHUELKE, T., RUBINSTEIN, J. Dignity therapy in pediatrics: A case series. Palliative Medicine Reports, 2020, 1(1), p. 156–160.

5.BLANKE, C., LE BLANC, M., HERSHMAN, D., et al. Characterizing 18 Years of the death with dignity act in Oregon. JAMA Oncol., 2017, 3, p. 1403–1406.

6.CHOCHINOV, HM., HACK, T., McCLEMENT, S., et al. Dignity in the terminally ill: a developing empirical model. Social Science and Medicine, 2002, 54, p. 433–443.

7.CHOCHINOV, HM. Dignity and the essence of medicine: the A, B, C, and D of dignity conserving care. British Medical Journal, 2007, 334, p. 184–187.

8.LATONERO, M. Governing Artificial Intelligence: Upholding Human Rights & Dignity, Data & Society, 2018 [online] Dostupné z: https://bit.ly/3c5mbRA,

9.ZARDIASHVILI, L., FOSCH-VILLARONGA, E. „Oh, Dignity too?“ said the robot: human dignity as the basis for the governance of robotics. Minds and Machines, 2020, 30, p. 121–143.

10.HABERMAS, J. The concept of human dignity and the realistic utopia of human rights. Metaphilosophy, 2010, 41, p. 464–480.

11.SCHROEDER, D. Human rights and human dignity. An appeal to separate the conjoined twins ethic. Theory Moral. Prac., 2012, 15, p. 323–335.

12.LANIGAN, B. (ed). Human dignity and Bioethics. New York: Nova Science Publishers, Inc., 2008.

13.JACOBSON, N. Dignity and health: A review. Social Science & Medicine, 2007, 64, p. 292–302.

14.ARISTOTELÉS. Etika Níkomachova. Přel. Antonín Kříž, Petr Rezek, 1996.

15.PLUTARCHOS. Životopisy slavných Řeků a Římanů. I. Solón, s. 131–159, přel. Edita Svobodová; Perikles a Fabius Maximus, s. 359–417, přel. Rudolf Mertlík; II. Cicero, s. 306, přel. Rudolf Mertlík, Václav Bahník. Praha: Odeon, 1967.

16.Bible svatá. Česká biblická společnost, 1991.

17.MARCUS AURELIUS ANTONINUS. Hovory k sobě. Překl. Rudolf Kuthan. Praha: Svoboda, 1975.

18.DÍOGENÉS LAERTIOS. Životy, názory a výroky proslulých filosofů. Překl. Antonín Kolář. Praha: ČSAV, 1964.

19.Bhagavadgíta. Překl. Jan Filipský, Jaroslav Vacek. Praha: Odeon, 1976.

20.Upanišady. Překl. Dušan Zbavitel. Praha: DharmaGaia, 2004.

21.Visuddhimagga. The path of purification. Překl. bhikku Ňanamoli. Seattle: Buddhist Publication Society, 1975.

22.KONFUCIUS. Hovory (Lun-Jü). Cad Press, 2007.

23.TAO. Texty staré Číny. Překl. Oldřich Král. Praha: Československý spisovatel, 1971.

24.KREBSOVÁ, B. Lao-c’: Tao te ťing. O tao a ctnosti. Praha: Odeon, 1971; Praha: DharmaGaia, 1997.

25.Diuturnum. Catholic Church. Pope Leo XIII. On civil government; encyclical letter of Pope Leo XIII. [online] Dostupné z: http://www.vatican.va/content/leo-xiii/en/encyclicals/documents/hf_l-xiii_enc_29061881_diuturnum.htmlFAO 2020.

26.ŁUKÓW, P. A difficult legacy: human dignity as the founding value of human rights. Hum. Rights Rev., 2018, 19, p. 313–329.

27.ÁRNASON, V. In defense of dignity: reflections on the moral function of human dignity. Bioethics, 2020, 10, p. 1–9.

28.NORDENFELT, L. The varieties of dignity. Health Care Analysis, 2004, 12, p. 69–81.

29.BEYLEVELD, D., BROWNSWORD, R. Human dignity in bioethics and biolaw. New York: Oxford University, 2001.

30.CHASKALON, A. Human dignity as a constitutional value. In: KREMTZER, D., ECKART, K. (eds). The Concept of Human Dignity in Human Rights Discourse. The Hague; Kluwer, 2002, p. 133–146.

31.SCHROEDER, D., BANI-SADR, AH. Dignity in the 21st century: middle east and west. Berlin; Springer International Publishing, 2017.

32.Wikipedia 2021: hesla Dignity, Rights, [online], navštíveno 28. 2. 2021.

33.LAVASANI, SMH., KALANTARKOUSHEH, SM. The roots of human dignity according to Quranic verses. Australian J. Basic and Applied Sciences, 2013, 7, p. 393–397.

34.KADIVAR, M., MARADNI-HAMOOLEH, M., KOUHNAVARD, N. Concept analysis of human dignity in patient care: Rodgers’ evolutionary Approach. J. Med. Ethics Hist. Med., 2018, 11, p. 1–11.

35.MACKLIN, R. Dignity is a useless concept. Br. Medical J., 2003, 327, p. 1419–1420.

36.PINKER, S. The stupidity of dignity. New Republic 12. 5. 2008. [online] Dostupné z: http://www.tnr.com/story_print.html?id=d8731cf4-e87b-4d88 -b7e7-f5059cd0bfbd.

37.COCHRANE, A. Undignified bioethics. Bioethics, 2010, 5, p. 234–241.

38.Victorian Law Reform Commission 2002: Workplace Privacy, Issues Paper, 2002.

39.KANT, I. Groundwork of the Metaphysics of Morals. Cambridge: Cambridge University Press, 1998. doi:10.1017/CBO9780511809590.

40.GREENE, J., SOMMERVILLE, RB., NYSTROM, LE., et al. An fMRI investigation of emotional engagement in moral judgement. Science, 2001, 293, p. 2105–2108.

41.GREENE, J., HAIDT, J. How (and where) does moral judgement work? Trends Cogn. Sci., 2002, 6, p. 517–523.

42.GREENE, J. From neural „is“ to moral „ought“: what are the moral implications of neuroscientific moral psychology? Nature Neuroscience, 2003, 4, p. 847–850.

43.GREENE, JD., NYSTROM, LE., ENGELL, AD., et al. The neural bases of cognitive conflict and control in moral judgement. Neuron, 2004, 44, p. 389–400.

44.HAIDT, J. The righteous mind. Vintage Books, 2013.

45.NEUMAN, GL. Human dignity in United States constitutional law. In: SIMON, D., WEISS, M. (eds). Zur Autonomie des Individuums. Baden-Baden: Liber Amicorum Spiros Simitis, 2000, p. 249–271.

46.BEAUCHAMP, TL., CHILDRESS, JF. Principles of biomedical ethics. 5th ed. New York: Oxford University Press, 2001.

47.PAGE, K. The four principles: Can they be measured and do they predict ethical decision making? BMC Medical Ethics, 2012, 13, p. 10.

48.Všeobecná deklarace lidských práv. [online] Dostupné z: http://www.lidskaprava.cz/uploads/03_dokumenty/04_uvod/00_VDLP_UDHR-.pdf.

49.FELDMAN, MW., LALAND, KN. Gene-culture coevolutionary theory. Trends in Ecology and Evolution, 1996, 11, p. 453–457.

50.RICHERSON, PJ., BOYD, R. A dual inheritance model of the human evolutionary process I: Basic postulates and a simple model. J. Social and Biological Structures, 1978, 1, p. 127–154.

51.HENRICH, J., HENRICH, N. Culture, evolution and the puzzle of human cooperation. Cognitive Systems Research, 2006, 7, p. 220–245.

52.HENRICH, J., McELREATH, R. Dual-inheritance theory: the evolution of human cultural capacities and cultural evolution. In: BARRETT, L., DUNBAR, R. Oxford Handbook od Evolutionary Psychology. Chap. 38., p. 656–571. doi: 10.1093/oxfordhb/9780198568308.013.0038

53.MUTHUKRISHNA, M., HENRICH, J. A problem in theory. Nature Human Behaviour, 2019, 3, p. 221–229.

54.ALFSDOTTER, C., PAPMEHL-DUFAY, L., VICTOR, H. A moment frozen in time: evidence of a late fifth-century massacre at Sandbyborg. Antiquity, 2018, 92, p. 421–436.

55.ANTOINE, D., ZAZZO, A., FRIEDMAN, R. Revisiting Jebel Sahaba: New apatite radiocarbon dates for one of the Nile Valley’s earliest cemeteries. Am. J. Phys. Anthropol., 2013, 150(S56), p. 68.

56.WAHL, J., TRAUTMANN, I. The Neolithic massacre at Talheim: A pivotal find in conflict archaeology. In: SCHULTING, R., FIBIGER, L. (eds). Sticks, stones, and broken bones: Neolithic violence in a European perspective. Oxford: Oxford University Press, 2012, p. 77–100.

57.MEYER, C., LOHR, C., GRONENBORN, D., ALT, KW. The massacre mass grave of Schoeneck--Kilianstaedten reveals new insights into collective violence in Early Neolithic Central Europe. Proc. Natl. Acad. Sci. USA, 2015, 112, p. 11217–11222.

58.MEYER, C., KNIPPER, C., NICKLISCH, N., et al. Early Neolithic executions indicated by clustered cranial trauma in the mass grave of Halberstadt. Nature Communications, 2018, 9, p. 2472.

59.NOVAK, M., OLALDE, I., RINGBAUER, H., et al. Genome-wide analysis of nearly all the victims of a 6200 year old massacre. PLoS ONE, 2021, 16(3), p. e0247332.

60.LEMKIN, R. Axis rule in occupied Europe: laws od occupation-analysis of government-proposals for redress Washington, D.C.: Carnegie Endowment for International Peace, 1944.

61.Convention on the Prevention and Punishment of the Crime of Genocide (UN, 1948) [online] Dostupné z: http://www.hrweb.org/legal/genocide.html.

62.KOUKOLÍK, F. Moc. In: Mocenská posedlost. 2. vyd., Praha: Karolinum, 2018, s. 35–62.

63.FAO, IFAD, UNICEF, WFP and WHO. 2020. In Brief to The State of Food Security and Nutrition in the World 2020. Transforming food systems for affordable healthy diets. Rome, FAO [online] Dostupné z: https://doi.org/10.4060/ca9699en.

64.Wordometers info [online] Dostupné z: https://www.worldometers.info/world-population/.

65.GEO-6 Global environment outlook 6 [online] Dostupné z: https://www.unep.org/resources/global-environment-outlook-6.

66.HDR Human Development Report 2020. [online] Dostupné z: http://hdr.undp.org/en/2020-report.

67.SIPRI Yearbook 2020 (Stockholm International Peace Research Institute) [online] Dostupné z: https://www.sipri.org/yearbook/2020

68.Nuclear Posture Review 2018 [online] Dostupné z: https://media.defense.gov/2018/Feb/02/2001872886/-1/-1/1/2018-NUCLEAR-POSTURE-REVIEW-FINAL-REPORT.PD.

69.Bulletin Atomic Scientist [online] Dostupné z: https://thebulletin.org/doomsday-clock/2020-doomsday-clock-statement/.

70.KOUKOLÍK, F. Sociálně úspěšní psychopati aneb vzpoura deprivantů 1996–2020. Praha: Galén, 2020.

71.WELLES, JF. Understanding stupidity. Mount Pleasant, 1997.

3

Důstojnost, osoba a kultura:
úvahy o současné bioetice

Marta Munzarová

„Svobodná společnost ztrácí svou svobodu, připustí-li, aby lidské bytosti zpochybňovaly status osoby jiných lidských bytostí.“ [1]

Uplynulo již více než sedmdesát let od přijetí Evropské konvence lidských práv (Rada Evropy, Řím, 4. 11. 1950). Vlády evropských států tím učinily první kroky ke společnému prosazování práv ustanovených ve Všeobecné deklaraci lidských práv, kterou přijalo Valné shromáždění OSN v roce 1948. Text této deklarace vznikl po tragických zážitcích druhé světové války (včetně nacistických zločinů) a potvrzoval nedotknutelnou důstojnost a hodnotu všech lidských bytostí, jejich rovnost a práva odvozující se z této důstojnosti. Podívejme se na některé nejvýznamnější formulace se zřetelem k bioetice:

•Uznání přirozené důstojnosti a stejných a nezcizitelných práv všech členů lidské rodiny je základem svobody, spravedlnosti a míru ve světě.

•Všechny lidské bytosti se rodí jako svobodné a sobě rovné, co se důstojnosti a práv týče. Jsou obdařeny rozumem a svědomím a měly by se k sobě navzájem chovat v duchu bratrství. Čl. (1).

•Každý má právo na život, svobodu a bezpečnost osoby. Čl. (3).

•Každý má právo být uznán kdekoliv jako osoba před zákonem. Čl. (6).

•Každý má právo na svobodu myšlení, svědomí a náboženství. Čl. (18).

•Každý má právo… na bezpečnost v případě… nemoci, nemohoucnosti… stáří nebo jiného nedostatku v situaci, kdy se život vymyká jeho kontrole. Čl. (25).

Přirozená důstojnost náleží lidské bytosti z její vlastní podstaty a představuje vnitřní, skutečnou a nezcizitelnou hodnotu [2]. Nemoc a umírání nemohou této důstojnosti nikoho zbavit; abnormality vědomí s tím nemají nic společného. V dějinách západního myšlení je vrozená důstojnost zásadním momentem uvažování v oblasti morálky. Respekt k této hodnotě je základním kamenem veškeré lékařské etiky. Bez ní by se tato disciplína změnila na etickou parodii. Na druhé straně je zvnějšku přisuzovaná důstojnost ontologicky odlišná od zásadní důstojnosti; tato přisuzovaná důstojnost závisí jen na tom, jakou hodnotu nebo status přiznávají lidé sobě či každému druhému [2]. Zaměňovat zásadní důstojnost s důstojností přisuzovanou je obzvláště nebezpečné v bioetice, jak uvidíme později [3].

Srovnejme formulace této deklarace s jinými, pocházejícími z oblasti bioetiky. Tyto citáty nejsou míněny jako obvinění a odsouzení jednotlivců, ale jako jednoznačný důkaz holé skutečnosti dneška:

•„Osoba… znamená schopnost chtít existovat a takový způsob vědomí svého já, který umožňuje takové chtění… Když je jednou ztraceno… tato bytost ztratila svůj morální význam a může být buď zabita, nebo jí má být umožněno zemřít, či zůstat naživu, jak se rozhodneme… Důležitým důsledkem těchto vývodů je, že dává odpovědi na otázky o etice potratu…, zabíjení dětí a eutanazie.“ [4]

•„Když jednou zmizela pověra, obklopující termín lidský… nebudeme pokládat za svatosvatý život každého člena našeho druhu bez ohledu na to, jak může být omezena jeho schopnost inteligentního či vůbec vědomého života.“ [5]

•„Myslíme si, že některé děti… by měly být zabíjeny.“ [6]

•„Lékaři, kteří problematizují poskytování lékařské péče pacientům z důvodu svědomí, musí být potrestáni.“ [7] (Příklad: legální eutanazie = lékařská péče.)

•„Důstojnost neznamená nic víc než respekt k osobě nebo k její autonomii… Je to zbytečný pojem v lékařské etice a může být odstraněn bez jakékoliv ztráty obsahu.“ [8]

Je jasné všem, kteří mají oči k vidění, že duch deklarace je převrácen vzhůru nohama či popírán; tak jako ideje mívají vždy důsledky, nebezpečí pro nejzranitelnější členy lidské rodiny je zřejmé. Není divu, že postižené osoby mají obavy [1]. A to je záležitost mimořádné důležitosti. Myšlenky výše zmíněných vlivných „bioetiků“, založené na morálním relativismu, kombinovaném s nějakou formou sekulárního humanismu, většinou spolu s jasnou protináboženskou pozicí, jsou jednoznačné: sterilní racionalita bez citu, emocí a vnímavosti, bez ducha bratrství, bez vzetí v úvahu celistvosti člověka a zcela jistě bez moudrosti. Na důstojnost a práva se nepohlíží jako na něco vrozeného, zásadního a nezcizitelného. Vše je záležitostí jejich volby, jak je definují a komu je připisují. Některé lidské bytosti nejsou pokládány za osoby. Jejich životy jsou považovány za bezcenné a jejich práva jsou jim upírána. Jsou jednoduše vyškrtnuty ze společenské smlouvy.

Ideje mají vždy důsledky. Zde je možno vidět jejich zhoubné účinky, například v praxi eutanazie. Zabíjení pacientů jejich lékaři se stalo skutečností. Definice eutanazie je založena na záměru zabít a na autonomní žádosti pacienta. Zabíjení pacientů jejich lékaři je zásadně špatné. Ať to zákon zakazuje nebo povoluje (zákon bývá proměnlivý), „je to zakázáno tím nejvlastnějším smyslem lékařského povolání, které nikdy nemělo stavět lékaře do role někoho, kdo poskytuje smrt, i když na žádost člověka postiženého.“ [9]

Není zde možné komentovat všechny argumenty, podporující toto stanovisko. V našem kontextu je však velmi důležité zmínit skutečnost, „že i v případě dobrovolné eutanazie je důvodem ospravedlňujícím zabíjení to, že pacientův život již není důstojný tohoto jména… Zabíjení spočívá… přesně na tom, že se popírá to, že některé lidské bytosti vlastní základní hodnotu a důstojnost.“ [10] Přes všechna konstatování, věnovaná respektu k pacientově autonomii, lékaři zabíjejí nekompetentní subjekty rovněž (určitě jde o životy nedůstojné života?). „Ukončení života bez výslovné žádosti“ je zahrnuto jako zcela normální položka v tabulkách ve všech publikacích, věnovaných této věci. Můžeme číst zvláštní poučení:

„Ukončení života pacienta, jehož utrpení bylo primárně psychické nebo jehož schopnost vyjádřit dobře uváženou žádost mohla být oslabena například depresí či počátkem demence, by měla být evidována v souladu s procesem ukončení života bez výslovné žádosti pacienta. To se týká rovněž případů, kdy pacient je nezletilý.“ [11]

Nizozemští autoři jsou velmi hrdí na to, že „Nizozemsko je první zemí, kde rozsáhlý výzkum umožnil proniknout do praxe eutanazie…“ a že „tyto studie měly velký vliv na celonárodní politiku v tomto směru a na další vývoj péče na konci života.“ [12] (Je to moderní forma paradoxu léčení – zabíjení?)

Pohled na všechny tyto tabulky mi způsobuje mrazení v zádech: desetitisíce pacientů zabitých jejich lékaři jsou nahrazeny statistikami. Několik dalších studií prokázalo, že přání být zabit je hlavně výrazem duchovní a psychosociální bolesti: pocitu ztráty důstojnosti a smyslu života, pocitu bezcennosti, odcizení, deprese, beznaděje, osamělosti, společenské izolace, žalu, pocitu být břemenem pro ostatní, různých úzkostí atd. (Je možno věřit, že v takové situaci je žádost o usmrcení svobodná a autonomní?) Být zabit v takové tísni je strašná smrt, ne dobrá smrt. Velice lituji všechny tyto trpitele: Dame Cicely Saundersová by jim jistě byla pomohla jiným způsobem. Ona věděla, že péče nikdy neznamená zabíjení a že zabíjení nikdy není prostředkem péče. Není toto něco, nač je možno být hrdý?

V současnosti je možno vidět zvláštní inovaci v Belgii – zcela nelogický a protikladný vynález: paliativní péče a legalizovaná eutanazie nejsou protichůdné. Jsou spojené do „integrální paliativní péče“, jelikož „…obojí je založeno na etických a lékařských hodnotách pacientovy autonomie a dobročinění a ne zlečinění toho, kdo péči poskytuje.“ [13] Je možné, že autoři chtějí zatajit před druhými a především před sebou, co dělají, a snaží se uhladit realitu zabíjení. Avšak já shledávám velmi znepokojující následující citát: „Skutečně, ve Spojeném království i jinde byla paliativní péče rozvinuta nejen pro její vlastní hodnotu, ale také výslovně, aby zabraňovala eutanazii. V Belgii to bylo s opačným druhotným cílem, aby stejné úsilí činili i sekulární paliativisté: paliativní péče měla být rozvíjena nejen proto, že je sama o sobě blahodárná, ale také proto, že nedostatečná paliativní péče je neetickým motivem pro eutanazii, aby tak eutanazie byla přijatelná a možná.“ [14]

Členové léčící profese tak odstraňují rozdíl mezi péčí a zabíjením. Oni dokonce oslavují toto zvláštní spojení těchto dvou protikladných činností pod termínem „péče na konci života“. Potomci Hippokrata zcela zapomněli na starou zásadu: léčit, je-li to možné, pečovat vždy, nikdy nezabíjet. Nesmíme sami sebe klamat: zabíjení nahrazuje morální řád smrtelným ne-řádem a podkopává integritu lékařského povolání a veškeré medicíny. Bylo by velmi užitečné připomenout velmi starý příkaz lékaře Asafa: „Nebudeš mluvit o dobrém jako o zlém ani o zlém jako o dobrém.“ [15] Problémem však dnes je, „že je špatné věřit, že něco je špatné“ [7]. Krok za krokem se uskutečňuje hrůzná vize: „Jestliže legalizace eutanazie a asistované sebevraždy bude pokračovat, prostí lidé jednoho dne nebudou pokládat za něco špatného urychlování smrti mnoha lidí. Budou přihlížet a nebudou dělat nic, aby to zastavili, a budou schvalovat politiku a instituce, které to podporují – ne proto, že by to byli zlí lidé, ale proto, že to již nebude v naší kultuře pokládáno za zlo. Bude to soucitné, slušné, běžné.“ [16] A to je největším dokladem kluzkého svahu (slippery slope).

V úvodu citovaná deklarace zmiňovala podceňování a pohrdání, jež mělo za následek barbarské skutky, urážející svědomí lidstva. Je užitečné uvědomit si skutečnost, že takové myšlenky byly připravovány velmi dlouho před válkou a nacistická propaganda pak zvrátila veřejné mínění a svědomí veřejnosti v mimořádně krátkém čase [17]. Musíme vidět skutečnost: jisté aspekty současného uvažování znepokojivě připomínají uvažování těch, kdo připravovali tyto barbarské činy. „Životy, kdysi pokládané za nesporně lidské“, byly zpochybňovány tenkrát a jsou zpochybňovány i dnes. „V Norimberku civilizovaný svět zamítl jejich argumenty. Dnes se zdá, že toto zamítnutí zpochybňujeme.“ [17] Nezměníme-li své smýšlení, dějiny se nutně budou opakovat.

Je zřejmé, že nějaké obnovení pevné morální pravdy je nutné. Dostojevskij měl pravdu, popírání Boha vede k popírání člověka a není-li Boha, vše je dovoleno. Musíme se snažit a dělat vše možné, aby byla nalezena cesta, jak bychom mohli dát náš život do pořádku. Avšak bez všeobecného chápání důstojnosti lidské osoby je to velmi obtížné.

Literatura a zdroje

1.Disabled Peoples International Europe. Disabled people speak on the new genetics: Europe position statement on bioethics and human rights. London, 2000.

2.SULMASY, DP. Dignity and bioethics : history, theory, and selected applications. In: SCHULMAN, A. (ed.). Human Dignity and Bioethics: Essays Commissioned by the President’s Council on Bioethics. Washington, DC: President’s Council on Bioethics, 2008.

3.PELLEGRINO, ED. The Lived Experience of Human Dignity. In: SCHULMAN, A. (ed.). Human Dignity and Bioethics: Essays Commissioned by the President’s Council on Bioethics. Washington, DC: President’s Council on Bioethics, 2008, p. 513–539.

4.HARRIS, J. The value of life. An Introduction to Medical Ethics. 1st ed. Routledge, 1985, 300 p.

5.SINGER, P. Sanctity of life or quality of life. Pediatrics, 1983, 72, p. 128–129.

6.KUHSEH, H., SINGER, P. Should the baby live? The problem of handicapped infants. Oxford, New York, Melbourne: Oxford University Press, 1985.

7.SAVULESCU, J. Conscientious objection in medicine. BMJ, 2006, 332, p. 294–297.

8.MACKLIN, R. Dignity is a useless concept. It means no more then respect for persons or their autonomy. BMJ., 2003, 327, p. 1419–1420.

9.JONAS, H. The right to die. In: SHANNON, A. (ed.). Bioethics. Mahwah, New Jersey: Paulist Press, 1987.

10.GORMALLY, L. Euthanasia and public policy. Conference „Towards a European Consensus?“, organized by CBPP. Brussels, 22–23 November 1995.

11.THE NETHERLANDS MINISTRY OF FOREIGN AFFAIRS (DVL/VB) IN COOPERATION WITH THE MINISTRY OF HEALTH, WELFARE AND SPORT AND THE MINISTRY OF JUSTICE. Euthanasia. A Guide to the Dutch termination of life on request and assisted suicide. Review Procedures, Act, 2001.

12.VAN DER HEIDE, A., ONWUTEAKA-PHILIPSEN, BD., RURUP, ML., et al. End-of-life practices in the Netherlands under the euthanasia. Act. N. Engl. J. Med., 2007, 356, p. 1957–1965.

13.. BERNHEIM, JL., DESCHEPPER, R., DISTELMANS, W., et al. Development of palliative care and legalization of euthanasia: antagonism or synergy? BMJ., 2008, 336, p. 864–867.

14.BERNHEIM, JL., MULLIE, A. Rapid response for Maltoni et al. 2008. [online] Dostupné z: http:// www.bmj.com/cgi/eletters/336/7649/86.

15.ROSNER, F., MUNTER, S. The Oath Of Asaph. Ann. Int. Med., 1965, 63, p. 317–320.

16.GILL, CJ. No, we don´t think our doctors are out to get us: Responding to the straw man distortions of disability rights arguments against assisted suicide. Disability and Health J., 2010, 3,p. 31–38.

17.CHARLES, DJ. Lebensunwertes Leben: The devolution of personhood in the Weimar and pre-Weimar era. Ethics & Medicine, 2005, 21, p. 41–54.

4

Důstojnost vmedicíně nebo spíše respekt, solidnost alaskavost?

Jan Žaloudík

Téma důstojnost vmedicíně je široké aošidné. Nemá-li být pojato jen jako klišé povinné úcty ktrpícím akhistoricky šamansky uzavřené apostupně více vědecky otevřené lékařské profesi, pak je itématem nadmíru složitým. Nikoli snad pro teoretický obsah, nýbrž pro různost pocitů, dojmů, předsudků apředstav, které vyvolává nebo může vyvolávat vpraxi. Poněkud se rovněž liší důstojnost vmedicíně adůstojnost medicíny. Raději bych se tímto tématem ani nezaobíral, leč před výzvami se utíkat nemá, protože člověka stejně doženou aněkdy pak srizikem aktuální nepřipravenosti či nedomyšlenosti.

Pohled lékařů akonzumentů blaha zdravotní péče

Důstojnost vmedicíně vnímá každý po svém ave své bublině bytí. Jinak to vidí vážený přednosta tradiční kliniky sedící pod obrazem svého veleváženého předchůdce, jinak jeho léty uštvaný primář zprovozu, ještě jinak ambiciózní bezdětný lékař při startu vzhůru ajinak se vším smířená vícedětná, tudíž trvale dvousměnná lékařka, jinak čerstvý snaživý absolvent, který se na vysněnou kliniku již dostal, ajinak předčasně odevzdaný absolvent, který se na kliniku nedostal auž rezignoval do disentu. Zcela jinak vnímá důstojnost medicíny lékař, který si věří hodně, jinak ten, který si věří méně nebo vůbec. Azcela jiný apestrý náhled přináší veřejnost, respektive konzumenti blaha zdravotní péče.

Od pacientů právě transportovaných po akutní příhodě či úrazu, přes pokorné chroniky, od úspěšně vyléčených po nevyléčené, od nemocných trpně léta za péčí docházející až po léčené pro banality, od ošetřených bez čekání po dlouho sfrustrací čekající. Škála zkušeností apocitů zdůstojenství bílých plášťů je široká, od naprostého nadšení přes pragmatické přežívání nepohodlí nemoci ipéče až ksarkastickým komentářům, či dokonce nenávisti k„bílé mafii“. Zcela zvláštní kapitolou je mediální amedializovaná důstojnost medicíny zper, úst azáběrů redaktorů. Od vědecké publicistiky, odborného vysvětlování až ke zjednodušené osvětě nebo nekonečným polemikám, od dokumentaristiky až kseriálovým příběhům ze zdravotnického prostředí, od dojemných až po kriminální, od pochopení podstaty až kjejímu neuchopení či zkreslení.

Zpravodajská vysílání si libují vrecyklovaných záběrech afascinaci lahvičkami sléky na průmyslových běžících pásech, kapáním infuze, vpichem jehly do ramene nebo pohledy na intubované pacienty zrůzných úhlů od hlavy ichodidel. Zakuklenost personálu inemocných je stále obvyklejší ivítaná zdůvodu ochrany osoby před rozpoznáním apublicistů před žalobami. To vše má vdiváckém podvědomí navodit dojem pokroku, odbornosti, úsilí ataké důstojnosti prostředí iprocesů. Podobně jako důstojnost bankovnictví, financí aekonomiky ilustrují běžící rotačky na peníze nebo stohy bankovek, neboť oně vlastně jde především, ač deklarovaným středobodem zájmu je člověk. Přežívá-li ještě někde skutečná velká biodiverzita, pak nepochybně ve vnímání důstojnosti adůstojenství, tedy icelého světa důstojníků, poddůstojníků apěšáků medicíny jako svébytného segmentu věnujícího se problémům žití, užití si inežití.

Vzájemný respekt lékařů apacientů

Rád se však vydám od náhledu, jak věci jsou, kpohledu, jak by být měly. „Jsme vytvoření ztakové látky, jako jsou naše sny,“ pravil už William Shakespeare, apojmout to tak, je vlastně snazší ivýchovnější. Jde vlastně ootázky lidské šlechetnosti, šlechtění azušlechťování.

Kzušlechťování či šlechtění ušlechtilosti ašlechetnosti se trefně vyjádřil Benjamin Kuras ve své knížce Zakázané ovoce vědění: „Zušlechťování probíhá ve dvou proudech. Pěstuje jednak ušlechtilost, jednak šlechetnost. Tato slova, ač bytostně česká, čeština už tak moc často neslýchá amožná už ani neví, co znamenají. Ušlechtilost je vědomí vlastní důstojnosti, šlechetnost je vědomí důstojnosti druhých. Ušlechtilost se projevuje sebevědomím, šlechetnost pokorou. Sebevědomí apokora nejsou protiklady, nýbrž spojené nádoby udržované vrovnováze důstojností. Jestliže se důstojnost vytratí, sebevědomí se promění vnabubřelost, pokora vpatolízalství. Všechna arogance avšechna podlézavost jsou důsledkem popření či nevědomí lidské důstojnosti.“

Aocitáme se tedy také uschopnosti odlišit virtuální důstojnost oboru aaktuální důstojnost člověka. Je třeba nemotat obecné sjedinečným. Ve vztahu zástupců důstojného oboru kdůstojnosti potřebných se odhalují tři entity nebo parametry, které lze vzájmu důstojnosti adůstojenství naplňovat nebo nechat vadnout. Jsou to respekt, solidnost alaskavost.

Do filozofování se hodívá jako vsuvka reálie, svěží příběh či krátká story. Uvedu malý zážitek zmého medicínského života krátce po promoci, viděný zkonce houfu velké vizity, který se mi přes čtyřicet let vrací jako memento před každým informováním pacienta. Vobavě arespektu, abych nenarazil, neurazil, nesrazil nebo neporazil.

Na věhlasné klinice X ve městě Y věhlasný přednosta vprůběhu velké vizity nad lůžkem trpícího rázně hlasitě rozhodl: „Dnes na sál, kamputaci!“ Vyděšený pacient jen šeptl: „To jako že mám přijít onohu?“ – aodpověď zněla: „No jistě, ale to není vaše věc, to nechejte na nás.“ Rychle pak následovala premedikace, přesun na operační sál aamputace. Indikačně nepochybně nutná, neboť zajisté hrozila gangréna již ischemické končetiny sfatálními důsledky. Technologie medicíny neutrpěla. Možná jen její pověst mezi nemocnými, kompenzovaná ovšem radostí zpřežití. Nepochybně však utrpěla důstojnost na obou stranách, tedy stojících iležícího. Myšlenkové pochody vrůzných hlavách byly asi různé.

Zhmotněním důstojnosti je způsob komunikace. Důstojenství je totiž komunikovatelné. Důstojnost lze komunikací vylepšit ipokazit. Vykomunikovat, ukomunikovat, překomunikovat, ale idokomunikovat se až knedůstojnosti. Ato komunikací verbální inonverbální. Čili také pohledem, úsměvem, šklebem, uculením, úklonou, vypnutím prsou, pohybem šíje – tak či onak. Úsměv, uculení či škleb pohříchu sjednocuje, tedy ruší, rouška. Na důstojnosti je třeba pracovat bez závoje, nezarouškovaně, tedy bez roušky. Obličejové imentální.

Nedostatek respektu konzumentů péče kposkytovatelům péče, pacientů klékařům, jsem vpraxi skoro nezaznamenával, byť se to prý poněkud zhoršuje. Vlastně jsem za čtyři dekády praxe obdržel bolestivý úder do tváře jen dvakrát ato již jako elév. Nezahořkl jsem, připraven na mnohé. Jednou to bylo od opilce, jemuž jsem šil ránu na hlavě na noční příjmové ambulanci aránu jsem obdržel až ve vcelku vhodném okamžiku sodrouškováním po posledním stehu. Podruhé na mě útočil ocelovou lahví skyslíkem apoté pěstmi starší, zmatený, fyzicky však mocný nemocný pán večer po operaci vnarkóze ve zjevném delirantním stavu avpředstavě, že mu, včetně sestry aokolních vyděšených pacientů, vnikáme do jeho domu. Protože byl profesí kovář, byl jeho úder profesní acitelný. Leč poté, co nazítřek mentálně pookřál, za modřinu se mi plaše omlouval. Nu což, branec má pro vlast něco vydržet aza války bylo chirurgům nesrovnatelně hůře.

Opačný nedostatek respektu lékařů kpacientům se vcivilizovaných zdravotnických zařízeních zajisté potlačovat, pranýřovat itrestat umí. Celkově soudím, že statisticky vzato, se oboustranný respekt daří držet na dobré úrovni.

Nechť pokora neokorá

Složitější je to se solidností. Je jistě ohleduplné, avšak nesolidní, zazní-li od lékaře směrem kpacientovi čiveřejnosti, že se něco ví, když se vlastně neví. Případně když se neví, že se neví, apodle toho nevědění se pak vynucuje chování či opatření. Vědět, že se neví aco se neví, je základem solidního vědění ivědy vědecky pojaté. Nevědět se však příliš nenosí, zejména když máme google, certifikáty, centra excelence aexpertní týmy zvaných inezvaných. Ostatně objemu zdánlivého vědění jakoby přibývalo se čtvercem vzdálenosti od praxe. Laická veřejnost často soudí, že skoro vše se ví ajen máloco se neví. Znalí znalci vnímají, že je to spíše naopak. Držet se faktů, mít pod kontrolou, co je jisté, apředjímat to nejisté, toť základ solidnosti jako jedné znožek trojnožky, na níž důstojnost lékaře ioboru vmedicíně stojí. Nechť pokora neokorá.

Na druhé straně také od konzumentů péče může být nesolidní, když solidní sdělení různých variant řešení nebo statistické pravděpodobnosti výsledků vnímají jako nesolidnost, mlžení či nevědomost lékařů. Těžko se stím nakládá, nedaří-li se ztoho vykomunikovat dalším vysvětlováním, zpravidla pročasovou tíseň. Tíseň času je konstantou života, je-li si ovšem připuštěna. Nese riziko, že ivelmi solidní, leč neúplně či málo solidně vysvětlená medicína se isolidním lidem může jevit jako nesolidní. Acož teprve ta medicína nesolidní, byť solidně vysvětlovaná. Je jí dost amožná ibují. Příklady zdůvodu právní obezřetnosti neuvedu.

Vrcholem nesolidnosti aničitelem důstojnosti je lež. Ať již jedna velká lež nebo řetězení malých lží anepravd vedoucí ktrvalé nedůvěře. Vtom nyní vítězí aškodí celá doba covidí. Mentální zarouškovanost přihlouposti mnohých adarebnosti nemnohých se na obsahu avnímání lidské důstojnosti nepochybně podepíše velmi negativně. Využívat ašířit strach je už zcela nesolidní ahodně mimo medicínskou etiku.

Důstojnost je podpírána laskavostí, byť jde okomponentu spíše emoční. Nemoce jsou emoce. Kdo nedbá emocí, neskoncuje snemocí. Laskavosti prý obecně ubývá azjevně přechází až vdigitalizovanou e-laskavost složenou znul ajedniček. Sdistančním e-zdravotnictvím se vyrovnávám těžko, ač provozuji e-poradenství, e-dispečink, e-rady, e-objednání, e-hodnocení. Vnímám e-odpovědnost, když se ve-požadavku objeví palpační citlivost břicha, náhlá porucha hybnosti, stenokardie či krvácení odkudkoli. Pak jistě lépe volit telefon na známou urgentní linku než povídavý e-mail. Problémem je také nespojování potíží análezů skonkrétní tváří avnímáním osobnosti jako celku, která se ve virtuálním kontaktu projevuje iodhaluje daleko hůře. Lidi mají být totiž spolu. Nicméně snad vmedicíně ještě člověk sčlověkem bude jednat inormálně neonlajnově. Aměl by tedy ilaskavě.

Apak jsou zde četné speciální úhly pohledu. Třeba důstojnost vintenzivní péči, vreprodukční medicíně, vtransplantologii, vneurologii apsychiatrii. Důstojnost člověka při vědomí, ovšem ivbezvědomí. Prolíná se to slékařskou etikou, ovšem také sobecnější morálkou společnosti. Akobrazu důstojnosti se váže rovněž ekvita péče, sociální status, právní aekonomická dostupnost péče. Vaspektu ekvity adostupnosti máme naštěstí méně problémů než leckde jinde vzahraničí. To už je ovšem téma hodně za rámec pouhé medicíny, která je snazší, je-li fyzická atechnologická, ale čím blíže duševní asociální stránce bytí, tím svízelnější.