US: Getting Past You and Me to Build a More Loving Relationship

© Terry Real, 2022

Foreword © Bruce Springsteen, 2022

Translation © Jakub Futera, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-422-8

ISBN mobi: 978-80-7689-423-5

Mé milované rodině, Belindě, Justinovi a Alexandrovi.

Jste světlem na mé obloze.

A v upomínku na Velkého podporovatele, jednoho z nejlepších kamarádů na světě, Simona Riche.

Předmluva

Tento svět nám nepatří.

Patříme jeden druhému.

– Terrence Real

Po třicítce jsem si uvědomil, že za současného stavu věcí nikdy nebudu mít to, po čem toužím. Plnohodnotný život, domov, celistvost bytí, partnerství a místo v kruhu sousedů a přátel – zdálo se, že na nic z toho nedosáhnu. Neměl jsem dostatek soudnosti, odvahy ani schopností na to, abych dokázal prožít opravdový život. Byl jsem jedním z nejúspěšnějších muzikantů na světě, ale práce je práce a život je život, není to totéž. Ještě víc mě frustrovalo, že věci, díky kterým jsem byl tak dobrý v práci – jak snadno jsem snášel tvůrčí izolaci, dokonce po ní hladověl, jak pohodlně jsem se dokázal na celé dny, týdny a někdy i roky uzavřít sám do sebe –, předurčovaly můj osobní život k neúspěchu. Žil jsem osamělým, byť zdánlivě bezpečným životem. A pak jsem ve dvaatřiceti narazil na emocionální bariéru a uvědomil si, že jsem se ztratil, bez mapy, v hlubokém a temném lese, který jsem si z velké části sám vysázel. A tak započala má čtyřicetiletá cesta ze stínu stromů k řece naplňujícího života.

Díky pomoci jsem si na hranici středního věku uvědomil, že jsem obětí dědictví, které se v naší italsko-irské rodině předává z generace na generaci. Dlouhý a úporný proud duševních poruch a dysfunkcí se v mém životě projevil jako hluboká a opakující se deprese a citová paralýza. Bál jsem se svůj vnitřní život odhalit komukoli s výjimkou dvaceti tisíc úplně neznámých lidí na nejbližším stadionu. Demokracie opravdové dospělé lásky zasela hluboko do mého srdce strach a nejistotu. Zároveň jsem vnímal, jak mi tikají životní hodiny, jak se krátí čas na to, co jsem chtěl dělat a čím jsem se chtěl stát.

Jak tedy ten odkaz prolomit? Jak přerušit řetězec traumat a nemocí, jejichž dopady se s každou následující generací zhoršují? Jak říká Terry: „Rodinná patologie je jako lesní požár, který stravuje vše před sebou, dokud se plamenům někdo nepostaví.“ A já jsem jim pomalu začal čelit, hlavně proto, že jsem nemohl vystát představu, že zklamu vlastní děti, svou rodinu, zrovna takovým způsobem, jakým jsem se cítil být zklamán sám. Ve finále nejvíc uctíme své rodiče tak, že předáme dál to dobré a uděláme vše, co je v našich silách, abychom na vlastní děti nepřenášeli jejich problémy a chyby. Hříchy našich dětí by měly být jejich vlastní. Jen díky opravdové snaze o proměnu se z těch, kdo tu byli před námi, přestávají stávat duchové, kteří nás pronásledují, ale mění se v předky, které potřebujeme a jejichž společnosti si vážíme. Zapracovat byť jen malý kousek z této myšlenky do vlastního života mi zabralo spoustu času a stále na tom každý den pracuji. Moje děti budou mít vlastní práce dost, ale všichni se musíme učit a zasloužit si svou dospělost.

V širším pohledu platíme jako společnost za svůj toxický individualismus a patriarchát trvalým vzájemným odcizením. Pokud se neumím napojit na jednotlivce, nedokážu se napojit ani na nás jako celek. Ať už jde o rasismus, třídní rozdíly, či některý z bezpočtu dalších společenských neduhů, cena je pokaždé stejná: rozbitý a nefunkční systém, který nám znemožňuje ocenit bližního a pečovat o něj s chybujícím, ale naplněným srdcem. Terry píše s láskou a laskavostí, chytře a silně a vytvořil krásnou a důležitou knihu, zejména pro chvíle, které právě prožíváme. Pomáhá nám nalézt cestu k silnější a ušlechtilejší společnosti založené na principu lásky, spravedlnosti a vzájemné úcty. Představil proces, díky němuž můžeme začít chápat své místo ve vlastní rodině a ve společnosti.

Tvrdě jsem na tom pracoval a měl jsem štěstí. V průběhu let jsem našel několik velmi dobrých průvodců na cestě tím temným lesem až k řece života. Pro mě i mou ženu Patti byl jedním z těch průvodců Terrence Real a tato kniha je dobrou mapou k putování mezi těmi vzrostlými stromy.

Opatrujte se a cestujte vpřed,

Bruce Springsteen

1

Která verze vašeho Já se projeví ve vašem vztahu?

Máte někdy pocit, že jste jen nezúčastněným pasažérem vlastních interakcí? Desetkrát si říkáte, že tentokrát se před dítětem, kolegou, členem rodiny či manželem ovládnete. Jenže v zápalu okamžiku to přijde – ouha: nevlídné slovo, zvýšený hlas, proud toho, co si „doopravdy“ myslíte.

Možná nejste výbušný typ. Místo toho, abyste vyletěli, se naopak uzavřete do sebe, protože jste buď znechuceni (Tohle nemám zapotřebí!), zahlceni (To nezvládnu!), případně obojí najednou.

Možná nejste ani agresivní, ani uzavření. Třeba jste po většinu času mírní, vyrovnaní a rozumní – ale váš partner takový není.

Vítejte mezi lidmi.

Toužíte se k nim konečně probojovat, nebo aby vás už konečně nechali, sakra, na pokoji. Jenže otěže nedržíte ve vlastních rukou a řítíte se k okraji útesu. Někdy to všechno jen tak pozorujete, i když víte, že je to špatně, že to nechcete dělat. Jindy zase hodíte veškeré své dobré úmysly za hlavu, skočíte koni na hřbet a pořádně mu přitáhnete otěže. Křičíte hlasitěji. Nebo se uzavřete do ještě nepřístupnější ulity.

Dříve či později (v řádu minut, hodin, dnů, někdy dokonce týdnů) se vzpamatujete. A nastane čas na obhlídku škod. Nebo oba prostě půjdete dál a celou věc zametete pod koberec. Až do další podobné situace.

Nemáte toho už plné zuby? Není vám to líto? Takhle přece žít nechcete, slíbíte si, že tentokrát se zachováte jinak, nebo doufáte, že se jinak zachová ten druhý. A skutečně, chvíli je všechno v pořádku, možná dokonce na dlouhou dobu – dokud se ona od vás neodvrátí, chladně a bez lásky, či dokud si vás on zase nepřestane vážit a nezačne si dovolovat. Ten idiot musí poslouchat, máte na to právo, potřebujete být vyslyšeni! Nebo jen toužíte po tom, aby už si vás vůbec nevšímal. Souhlasili jste přece s manželstvím, ne s účastí v celoživotním kurzu sebezdokonalování!

Říká se, že na světě existují dva typy párů – ty, které se hádají, a ty, které se odcizují. Já bych přidal ještě třetí: ty, co dělají obojí. Jeden vyšiluje, zatímco ten druhý se uzavírá. Krupobití a želva.

Jsem odborník na vztahy, přednáším a pořádám semináře o skvělých vztazích pro firmy, širokou veřejnost i psychoterapeuty po celém světě. V terapeutickém modelu, který jsem vytvořil a nazval Terapie vztahového života, se za posledních třicet let vyškolily tisíce odborníků na duševní zdraví a firemních koučů, pomohl už bezpočtu jednotlivců i párů.

Pokud se s partnerem často hádáte, cítíte se nevyslyšeni nebo frustrováni, nedoceněni nebo nadmíru kontrolováni, odcizeni, odstrčeni a osamělí, nebo máte jednoduše pocit, že se s vámi špatně zachází, tato kniha vám nabízí zcela nový postup, jak se s partnerem sblížit. Jde o to, jak změnit způsob, jakým vnímáte sami sebe ve vztahu k partnerovi, aby váš život nebyl pouští ani bojem. V této knize po vás chci něco docela revolučního, něco, co bude vyžadovat změnu některých nejzákladnějších částí vaší identity – pro mnohé z vás dokonce změnu toho, za koho se vlastně považujete.

Ale slibuji, že to bude stát za to – ve skutečnosti jde o jedinou možnost, jak ukončit trápení. Příliš mnoho párů se opakovaně hádá, přičemž nikdy nic moc nevyřeší, nebo naopak jeden či oba ustoupí, takže nakonec žijí „spolu, ale sami“. Zde se dozvíte něco o rekonekci, nejprve na sebe sama – jak se znovu napojit na své pocity, potřeby a touhy –, protože vynikající vztahy začínají u vztahů k sobě samým. Následně se naučíte propracovaným a praktickým vztahovým technikám, navrženým tak, aby vám umožnily vytěžit ze vztahů s ostatními to, co chcete – jak se posunout ze stínu oněch košatých stromů k osvěžující řece života.

Jak už jste nejspíš pochopili, nebude to snadné. Protože pokud jste sáhli po této knize, patrně už máte osobní zkušenost s nepříjemným zjištěním: vztahy mohou být hotové peklo. V otevřeném souboji intimních vztahů se přestáváme ovládat, ať už více, či méně, zato nezřídka opakovaně. Zapomínáme na to, že ta osoba, kterou osočujeme a kamenujeme, je ta, na které nám v životě záleží ze všech nejvíc. Díváme se na svého partnera špatným koncem dalekohledu a pak nám připadá uboze maličký, nebo strašidelně ohromný, případně obojí najednou.

A tady se do toho vloží někdo, jako jsem já. Po většinu svého profesního života radím a pomáhám nejbližším partnerům, kolegům v práci i lídrům v byznysu a společenském životě. Můžu vám změnit život. Lidé za mnou přicházejí, když se ocitnou na pokraji katastrofy, když jim nikdo jiný pomoct nedokázal. Jsem párový terapeut specializující se na mužskou psychologii, genderové problémy, traumata a moc.

Terapie vztahového života je známá tím, že dokáže ve vztazích jednotlivců vyvolat rychlé, hluboké a trvalé změny. Naučí muže, ženy i nebinární osoby žít život naplněný kontrolovanými vztahy – život neústupně upřímného, nebojácně asertivního propojení se sebou samými i s těmi, které milují. Terapeuti Vztahového života porušují mnohá pravidla, která nás naučili ve škole. Kupříkladu nejsme neutrální. Přijde-li na zodpovědnost, nedají se všechny problémy rozdělit rovnoměrně půl na půl. Takže se přikláníme k jedné ze stran a neschováváme se za masku profesionality. Dáváme si záležet na tom, abychom vystupovali jako opravdoví lidé, a je-li to vhodné, sdílíme vlastní zkušenosti ze své cesty k celistvosti a intimitě.

Tato kniha je pozvánkou; stejnou pozvánkou, jakou svým klientům každý den nabízím já i ostatní terapeuti Vztahového života. Je to pozvánka k opravdovému zvládnutí sofistikovaného souboru dovedností, technologie. Nebudu vám lhát, je náročná, ale jakmile se ji naučíte, má sílu vystřelit vás i vašeho partnera na takovou úroveň blízkosti, důvěry, jednolitosti a radosti, která zastíní veškeré normy naší kultury. Chtěli byste se cítit vyslyšeni? A dokážete přitom uspokojit i partnerovu potřebu cítit se slyšen? Chtěli byste si umět uvědomit, i ve vyhrocených a odtažitých okamžicích, že vy a váš partner pořád plujete na stejné lodi?

Vzpomínky na lásku

Ještě předtím, než popadnete onu verbální kudlu, než se obeženete další řádkou cihel, dovolte mi připomenout, že toho druhého milujete. A právě v tom je ten zakopaný pes, přátelé. Vzpomenete si v oněch vyhrocených okamžicích, kdy vám v žilách tepe strach či spravedlivý hněv, že toho člověka proti sobě milujete? Vzpomenete si na to, když se zhroutíte a sotva ze sebe dokážete vypravit jediné slovo? Jste-li k sobě opravdu upřímní, pak střízlivá odpověď zní: ne. V té vyhrocené chvilce je vybavit si vzájemnou přitažlivost, ten pocit, že společně čelíme celému světu, myšlenku na nás v podstatě nemožné.

Dobrá zpráva je ta, že láska nikam nezmizela. Špatná zpráva zase ta, že dlí v těch částech mozku, těla a nervové soustavy, které v takových chvílích už sami neobýváte. Váš endokrinní systém jede na plné obrátky a do krevního oběhu vám pumpuje řadu stimulantů. Váš autonomní nervový systém – hluboko pod úrovní vašeho vědomí – se nachází v nastavení „bojuj, nebo uteč“, čímž vás buď vybudí, nebo vypne. Vyšší funkce (prefrontální kortex, tedy „otěže“) jsou úplně off-line a kontrolu přebírají primitivnější části mozku (limbický systém, především amygdala).

V takových okamžicích je mozek ve stavu, kdy prefrontální kortex, tedy šedá kůra mozková v oblasti předních laloků, není nijak napojen na subkortikální systém, tudíž jej ani nijak neovlivňuje. Bez tohoto působení a spojení přicházíme o brzdu mezi tím, co cítíme, a jak jednáme. Tyto primitivnější části mozku se nestarají o nic jiného než o naše přežití; ani v nejmenším je nezajímá naše křehká intimita. Z My se stává Ty a Já, protivníci v chladném světě, kde já vyhrávám, ty prohráváš.

My znamená sblížení. Ty a Já znamená konkurenční boj. Ty a Já je super, pokud se střetnete s tygrem, ale už méně, pokud se střetáváte s partnerem, šéfem či dítětem. V těchto vypjatých chvílích je těžké zachovat si chladnou hlavu, a to kvůli zhruba jednomu milionu let vývoje a jedné další mocné síle: traumatu. Trauma vás dostane do režimu přežití, kdy zatínáte pěsti k boji, nebo skousnete čelist jako svěrák. A čím větším traumatem jste v dětství prošli, tím přesvědčivěji vypluje na povrch vaše Ty a Já.

Pokud si říkáte: Páni, já si v dětství žádným velkým traumatem neprošel, já vám na to řeknu: možná ne. K tomu se ještě dostaneme. Ale než si uděláte jasný názor, nechcete se podívat na mé diskuse na téma dětských traumat? Protože někdy stačí málo. V závislosti na tom, jak jste stavění, a řadě dalších proměnných může i jen lehké naťuknutí skořápky vést ke vzniku trhlin, které vydrží nadosmrti.

Jaké je vaše trauma?

Kdykoli pracuji s nějakým párem, mám v hlavě jednu důležitou otázku. Neptám se na stresory. Stresory, jako například pandemie, finanční potíže, nesoulad v sexuálním životě, děti a příbuzní, hrají samozřejmě velkou roli, ale dobře fungující pár přiměřené množství stresu unese. Nepídím se ani po tom, jaká mezi vámi panuje dynamika či choreografie? I to je důležitá otázka, ale ne ta nejdůležitější. Nejklíčovější otázka, kterou si při terapeutickém sezení kladu, je jednoduše tato: Se kterou vaší částí mluvím?

Bavím se s vaším dospělým Já, s tím, kdo je přítomen tady a teď? Této části říkám Moudrý dospělý. To je ta část, které záleží na My. Nebo si povídám s vaší podrážděnou částí, s vaším vědomím nastaveným na bojovné Ty a Já? Podrážděná část hledí na věci prismatem minulosti. Věřím, že nic takového jako přehnaná reakce neexistuje, jen to, na co daný člověk reaguje, už nemusí být nutně to, co má právě před sebou. Jedním z požehnání, kterým se partneři v intimních vztazích navzájem oblažují, je prostý a léčivý dar své přítomnosti. Abyste však mohli být přítomni se svou polovičkou, musíte se nejprve přenést do přítomnosti, ne se zahlcovat minulostí.

Výraz traumatická paměť je ve skutečnosti nepřesný. Trauma si nepamatujete, nýbrž ho znovu prožíváte. Válečný veterán, který zaslechne výstřel z výfuku projíždějícího auta a rychle se otočí, jako by měl v rukou pušku, neuvažuje: Právě jdu po hlavní ulici a vzpomínám na bitvu. V ten prchavý okamžik se niterně ocitne zpátky ve válce. Minulost se překryje se současností a zásadně poplete mysl. Spustí-li se naše trauma, můžeme se fyzicky ocitnout v nastavení bojuj, nebo uteč. Viděl jsem, jak pacienti tváří tvář šoku (například nevěře) zalapali po dechu a odešli z místnosti, dohromady se pak dali až na chodbě.

Většina z nás si však nepřehrává samotnou zkušenost z traumatu. Místo toho předvádíme strategii, kterou jsme si vyvinuli, abychom trauma zvládli. V dětství jste byli citově vyprahlí, a tak z vás vyrostl okouzlující svůdník, odborník na to, získat si pozornost. Nebo vás jako malého někdo obtěžoval, a proto dnes fungujete za hradbou obranné zdi, umíte si lidi držet dokonale od těla. O této kompenzující části hovořím jako o Adaptivním dítěti.

Jedna z mých velkých mentorek, Pia Mellodyová, hovořila o Adaptivním dítěti jako o „dítěti v hávu dospělého“. Adaptivní dítě je dětská verze dospělého, vaše Já, které jste zbastlili při absenci zdravé výchovy. Zde je tabulka, která podrobně popisuje rysy Adaptivního dítěte v porovnání se znaky Moudrého dospělého.

Rád bych, abyste si při pohledu na tuto tabulku povšimli několika věcí. Zaprvé, vidíte, jak je Adaptivní dítě zatvrzelé a sebejisté, s černobílým viděním? Jedna z mých klientek popsala své Adaptivní dítě jako malou fundamentalistku žijící v jejím nitru. To stojí v protikladu k flexibilitě, pokoře a smyslu pro vyváženost, což jsou znaky Moudrého dospělého – vlastnosti, které bývají v literatuře rozvoje dospělých často spojovány s emoční zralostí.

Hrubostí nápravy nikdy nedosáhneš

Pojďme se blíže podívat na jednu z nezralých vlastností typickou pro naše Adaptivní dítě: hrubost. Svým klientům říkám, že pokud si z našich sezení odnesou byť jen tuto jedinou myšlenku, investovali peníze zaplacené za terapii smysluplně. Ta myšlenka zní takto: Hrubostí nápravy nikdy nedosáhneš. S hrubostí nelze dokázat nic, co by nešlo lépe zvládnout s láskyplnou neústupností.

Kdysi jsem měl klienta, asi sedmdesátiletého, připomínal Clinta Eastwooda a opravdu to byl farmář z Wyomingu. Podrobně jsem s ním rozebíral myšlenku, že na hrubosti není nic dobrého, a kruci, co se nestalo – začal plakat. Malé, mužné slzy Clinta Eastwooda, ale pořád slzy.

Zeptal jsem se ho: „Takže si uvědomuješ, jak jsi byl celé ty roky na sebe drsný?“

„Ne,“ opravil mě, „přemýšlím o tom, jakou škodu jsem napáchal na svých synech.“

Setkání s vlastním Adaptivním dítětem

To, že je vaše Adaptivní dítě rigidní, neznamená, že je za každých okolností otevřeně agresivní. Můžete mít veskrze vstřícné a k ostatním milé Adaptivní dítě. Vaše Adaptivní dítě může tíhnout k nadřazenosti, může tíhnout k podřízenosti, nebo taky přepínat mezi jedním a druhým. Ale ať už jste dominantnější, či uzavřenější, na podráždění zareagujete v podstatě stejně. Tento daný bod reakce, tento vztahový modus operandi, je váš vztahový postoj, věc, kterou uděláte ve stresu zas a znovu.

Pojďme si to ukázat na příkladu Dana. Dan měl velice jasný a specifický vztahový postoj, hluboce zajetou stopu svého Adaptivního dítěte. A jen o vlásek ho to nestálo manželství.

Dan a Julia: Lhář ustupuje

„Jsem lhář,“ oznámí mi suše Dan hned v prvních minutách našeho prvního sezení.

A jeho žena Julia ho hned doplňuje: „Lže o všem, v malých i velkých věcech. Zeptejte se ho, jaké má boty, a on vám řekne, že jsou to kecky.“

Vtipná hláška, pomyslím si, jenže ona nežertuje. Přišli na dvoudenní vztahovou intervenci. Strávím s nimi dva celé dny a na konci se rozhodnou, jestli jsou zpátky ve hře, nebo se rozvedou. Tohle je poslední zastávka pro páry na konci sil.

Dan je hodný a milý chlap. Jen po něm nechtějte upřímnou odpověď. Miluje svou ženu a celkem vzato je dobromyslný člověk. Ale jak to, že někdo takhle při smyslech jako on nedokáže přestat lhát? Protože, jak předpokládám, Dan právě úplně při smyslech není. Tím nechci říct, že ho považuji za blázna, jen svůj život žije s vědomím nastaveným na Ty a Já, jako Adaptivní dítě, zatímco se mylně považuje za Moudrého dospělého, který dokáže docenit My. A okolní svět Danovo Adaptivní dítě odměňuje. Ví, že v práci se lhát nemá, ale stejně se zamotává do kliček, jen aby potěšil své nadřízené. Dře osmdesát hodin týdně a po žebříčku IT společnosti, pro kterou pracuje, stoupá stále výš.

Stejně jako spousta dalších klientů, se kterými se setkávám, má i Dan své Adaptivní dítě, díky němuž je velice úspěšný v okolním světě, ale které zároveň hrozí zničit mu soukromý život. Je to proto, že kultura jako taková se živí Adaptivními dětmi a zralí dospělí ji často ohrožují. Naše společnost odráží vlastnosti Adaptivního dítěte – s černobílým viděním, rigidního, puntičkářského, nerealistického a nelítostného. Toto je kultura individualismu, o které si toho daleko více povíme ve druhé kapitole.

Dan, běloch mezi třicítkou a čtyřicítkou, mi říká, že lže, aby „se vyhnul problémům“, a pohlédne přitom na vedle sedící Julii, černošku zhruba stejného věku.

Možná, pomyslím si, ale nejspíš v tom bude ještě něco dalšího. Zatímco spolu pracujeme, Dan mi postupně odhalí, jak se chová, ukáže mi svůj vztahový postoj.

„Přivedla tě na terapii Julia?“ zeptám se v jednu chvíli Dana.

„Ne úplně přivedla, ale určitě to důrazně navrhla,“ odpoví mi.

„Zkoušel jsi někdy sám přestat lhát?“

„No, samozřejmě že jsem to zkusil, ale zase, co přesně myslíš slovem zkusit?“

„Pereš se s tím už dlouho?“

„Nemůžu říct, že bych se doslova pral…“

Po třech čtyřech výměnách začínám cítit, že můžu říct, že obloha je modrá, a Dan mi bude oponovat, že je akvamarínová. Je to ten typ člověka, který otevře okno v zuřícím monzunu, vytáhne promáčenou ruku a prohlásí: „Zdá se, že tu máme nějaké srážky.“

Jako párový terapeut mám k dispozici tři zdroje informací: co mi o sobě a jeden o druhém partneři řeknou, jak se přede mnou chovají a jaký mám z jejich chování pocit.

Pokud někdo prohlásí, že něco dělá (třeba lže), a pak nějakou formu takového jednání předvede přímo přede mnou (uhýbá), dovedu si spočítat, že ten popis sedí. Takže, Dan je mistr světa v uhýbání. Žije ze svého Adaptivního dítěte. Moudrý dospělý v nás chronicky nelže. S tím vědomím pokládám další otázku: Na co se adaptovalo Danovo Adaptivní dítě? Co přimělo Dana zformovat si svůj současný vztahový postoj – vyhýbavost?

„Ukažte mi otisk palce,“ říkám svým studentům, „a já vám o tom palci něco povím.“ Jestliže má Dan černý pásek ve vyhýbavosti, musel se to někde naučit. Je pravděpodobné, že se ve svém dětství setkal s někým úlisným a od něj to okoukal. Nebo naopak, umění vyhýbavosti se naučil v reakci na někoho, kdo ho vychovával a byl zběhlý v umění velet.

„Dane,“ zkouším to kvalifikovaným odhadem, „kdo tě zkoušel ovládat, když jsi vyrůstal?“

Chvíli nad tou otázkou uvažuje. „Můj otec ne. Ten byl pasivní, sotva kdy s námi.“

„Takže smečce vládla matka?“ zkouším to.

„Železnou rukou,“ zasměje se.

„A vládla i tobě…?“

„No, víš, já byl dobrý herec,“ odpoví.

„Co přesně to znamená?“

„Byl jsem hodný kluk. Dobrý ve sportu, nosil jsem dobré známky, v neděli chodil do kostela.“ Pobaveně se usměje. „Navenek krásná fasáda.“

„A co bylo pod tou krásnou fasádou?“

Znovu široký úsměv. „No, nejspíš bordel na dvorku.“

„Pardon?“

„No, nic strašlivého. Holky, nějaké to pití, dokonce trochu trávy, koksu. Ale ona to nikdy nezjistila.“

„Držel ses pod radarem,“ hádám.

„Jasně. Co oko nevidí, srdce nebolí.“

Jeho motto, říkám si. Mohl by si to nechat potisknout na tričko. „Pod radarem,“ opakuji. „Jako tvůj otec.“

„Jistě,“ souhlasí. „Vidím to tam.“

„A co se stalo, když někdo odporoval tvé matce?“

„Á, to se nedělo,“ kroutí hlavou. „Byla velice přísná, silně věřící. Katolička.“

„Nikdy jsi neviděl nikoho, kdo by jí odporoval?“

„To si nikdo nedovolil,“ odpovídá suše.

Opřu se a podívám se na něj. Julia sedí vedle svého manžela, nehybná jako skála.

„A tak ses to naučil,“ říkám mu.

„Naučil jsem se co?“

„Jak se o sebe postarat. Jak psychicky přežít.“

Všichni terapeuti Vztahového života vědí, že musí za každých okolností respektovat vysokou inteligenci Adaptivního dítěte. To, co malý Dan potřeboval udělat, aby si zachoval pocit vlastního Já a autonomie, bylo lhát své rigidní a rozkazovačné matce. Když si měl Dan jako dítě vybrat mezi tím, jestli rezignuje jako jeho otec, nebo se sám a jediný postaví své panovačné matce, nevybral si ani jedno.

„Dal jsem císařovi, co bylo císařovo,“ říká Dan.

„A sám sis nechal to, co bylo tvoje.“

Dan se usmívá, nikoli nespokojeně.

„Bokem,“ říkám mu.

Bokem – to je ten problém, se kterým se dnes Dan potýká. Ve svém soukromém životě stále utrácí peníze, flirtuje, občas se trochu napije s kamarády – bokem. Ale jak říkáme v Terapii vztahového života: „Kdysi adaptivní, dnes maladaptivní.“ Stejný typ chování, který Dana zachránil jako dítě, mu teď potápí manželství. Je načase, aby si Dan uvědomil, že Julia není jeho kárající a kontrolující matka – a že on už není onen potajmu vzdorující malý chlapec. Je načase, aby Dan přijal své Moudré, dospělé Já – tu část sebe sama, která odolá záplavě mladistvých pocitů, jež ho zalijí pokaždé, když má pocit, že je Julia příliš náročná, tu část sebe sama, která je zakořeněna nikoli v jeho minulosti, ale v jeho přítomnosti, ne v limbickém systému, ale v jeho prefrontálním kortexu. Je načase pomoci mu přestoupit od Ty a Já k My.

Jedním z typických znaků Adaptivního dítěte naladěného na Ty a Já je to, že jde o automatickou, reflexní odezvu. Je to vlna, niterní proces počínající v chodidlech a jako příval se ženoucí celým tělem. Nazývám ji naším prvním vědomím a dělím ji na tři reakce – boj, útěk, nebo náprava. Všichni víme, jak vypadá boj. Co se útěku týče, chci jen připomenout, že utéct může i někdo, kdo sedí jen pár centimetrů od toho druhého – jen tak učiní vnitřně. Říkáme tomu stonewalling, stavba zdi. A konečně, reflexivní reakce nápravy není totéž co zralá, vědomá touha po budování vztahu. Napravující Adaptivní děti pohání úzkostná, pudová potřeba co nejrychleji zbavit ostatní napětí. Jejich heslem je: „Budu naštvaný tak dlouho, dokud ty nepřestaneš být.“

Dan ani nebojuje, ani nenapravuje. Utíká. Uniká tak, že lže, zamlčuje a uhýbá. Teď, když spolu pracujeme, mu dochází, že má i jinou možnost než se podřídit či pasivně vzdorovat. To možná platilo, když čelil své matce, ale už ne v manželství s Julií. Julia disponuje vlastnostmi, jako jsou laskavost a pochopení, kterých se Danově matce povětšinou nedostávalo. A Dan teď má dovednosti, které neměl jako chlapec, například schopnost postavit se své ženě, říct Julii pravdu a nestarat se o to, kam dopadnou třísky. Já tomu říkám nechat to špatné proběhnout.

Jednoho dne, asi dva měsíce po začátku naší terapie, vcházejí Dan a Julia do mé ordinace, drží se za ruce, na tvářích široké úsměvy.

„Vy dva vypadáte spokojeně,“ poznamenám.

„To taky jsme,“ sdělí mi Dan.

„Podařil se nám průlom,“ dodává Julia.

„Oukej, tak tenhle příběh si rád poslechnu,“ říkám.

Jednodušší to ani být nemohlo, vyprávějí. „Stalo se to tenhle víkend,“ reportuje Dan. „Julia mě poslala do sámošky, sepsala mi seznam. A jako obvykle jsem donesl skoro všechno.“ Podívají se po sobě. „A ona se ptá – kde je, zatraceně, mlíko?“ Dan se předkloní a zadívá se na mě. „Člověče, to ti povím. Každý jeden sval v mém těle chtěl říct: Mlíko došlo. Ale místo toho jsem se zhluboka nadechl a jednoduše řekl: Já zapomněl.“

Otočí se ke své ženě a pokračuje: „A Julia se v ten okamžik rozbrečela.“

„Řekla jsem mu, že na tuhle chvíli čekám už pětadvacet let,“ doplňuje.

Opravdové budování vztahu: Překročení automatického režimu

Moje manželka, rodinná terapeutka Belinda Bermanová, má pro okamžik, který zažil Dan, pojmenování. Nazývá ho vztahovým hrdinstvím – je to chvíle, kdy každý sval a nerv ve vašem těle křičí po tom, udělat to co vždycky, ale vám se za pomoci zvýšeného vědomí, vhledu, sebeovládání a ušlechtilosti podaří pozvednout se nad zajeté koleje a cíleně se posunout novým směrem. Přepnete z automatického režimu, bezmyšlenkovitých reakcí, od vědomí Ty a Já, ze svého Adaptivního dítěte, na něco nového, vztahu prospěšnějšího, napojenějšího, dospělejšího. Přijmete své vyrovnanější vědomí My, svého Moudrého dospělého.

Velký duchovní učitel Džiddú Krišnamúrti kdysi prohlásil, že skutečná svoboda znamená osvobození se od vlastních automatických reakcí. V naší kultuře je náš přístup ke vztahům spíše pasivní. Dostaneme to, co dostaneme, a pak na to reagujeme. Většina z nás se snaží dostat od partnera víc tak, že si stěžujeme, když není po našem. Což je snad ten nejhorší program úpravy chování, o jakém jsem kdy slyšel.

Takový reaktivní přístup ke vztahům je ze své podstaty individualistický. Ztratili jsme povědomí o My, porozumění pro celistvost, a místo toho jsme se přeorientovali na Ty a Já. Ze svého Moudrého dospělého jsme se přesunuli k Adaptivnímu dítěti. Na přítomnost zaměřená, nejvyspělejší část našeho mozku, prefrontální kortex, ztratila spojení se starším a rychlejším mozkem, subkortikálním limbických systémem. A bez tohoto spojení ztrácíme brzdu mezi tím, co cítíme, a jak jednáme.

Já se však snažím říct, že nejsme jen pouhými pasažéry svých reakcí. Postupem času a za pomoci tréninku a cvičení můžeme své odezvy změnit. Můžeme se posunout od reaktivních jedinců směrem k proaktivním spoluhráčům, kteří ve spolupráci s partnery cíleně formují vzájemné transakce. Toto každodenní cvičení se nazývá vztahová všímavost – na okamžik se zastavíte a zasoustředíte. Stejně jako u všech ostatních forem všímavosti pozorujete přicházející myšlenky, pocity a impulsy – a pak se rozhodnete jinak.

V blízkých vztazích je naléhavost vaším nepřítelem, ale dýchání přítelem. Pomocí dýchání lze fyziologicky ovlivnit srdeční rytmus i myšlení. Dan během onoho osudového dne sáhl po jiné části sebe sama než obvykle. Jeho negativní očekávání, které se zrodilo v dětství (že na něj bude Julia hrubá), se ukázalo jako mylné. Neurobiologie tomu říká rekonsolidace paměti, v psychologii to pojmenováváme korektivní emoční zkušenost. Julia svou laskavou reakcí postavila Danovo vystrašené očekávání na hlavu.

Máme pro to ještě jeden výraz – uzdravení. A ano, ve vztahu můžeme uzdravit jeden druhého – jen ne takovým způsobem, jak si myslíme, ne tak, že budeme partnera ovládat a brát si od něj to, čeho se nám nedostávalo jako dítěti. Uzdravíme se spíše tak, že se vyrovnáme s přehlíženými částmi sebe sama. Dříve, než si budeme umět vzájemně poskytnout korekční emocionální zážitky, se musíme naučit, jak se postarat o své vlastní nezralé části, o svou reaktivitu, o svou vyhýbavost, o svou dlouhodobou frustraci. Musíme si osvojit umění vztahové všímavosti a znovu převzít otěže do vlastních rukou.

Všude se mluví o tom, že vztah vyžaduje péči, ale jen málokdo z nás slyšel, v čem spočívá podstata té péče. Skutečná práce na vztahu není příležitostná, dokonce ani každodenní: je to práce minutu po minutě. Kterou cestou se vydám v tomhle vyhroceném okamžiku? Místo toho, abyste se nechali zválcovat vlastní minulostí, můžete se zastavit, zamyslet se a vybrat si. Mojžíš sestoupil z hory a uviděl, že jeho lid uctívá falešné božstvo. Které falešné bohy uctíváte vy? Peníze? Postavení? Bezpečí? Mojžíš se rozhlédl a pravil: „Existuje cesta k životu, existuje cesta ke smrti. Zvolte si život!“ (Deuteronomium 30:19) A já k tomu dodávám: „Existuje cesta k My, směrem k integraci, spojení, celistvosti. A existuje cesta k Ty a Já, traumatu, nedostatku, sobectví. Zvolte si spojení.“ Jenže v těch krušných chvílích volby musíte vědět jak. Pádící kůň reaktivity vás může vláčet jako neúprosný přírodní zákon, dokud se mu nepostavíte a nezměníte ho.

Pak přichází cesta k mistrovství v těchto okamžicích volby, cesta od reaktivity k zodpovědnosti. Ta ovšem něco stojí. Vydat se na ni vyžaduje vzdát se mnoha zažitých konceptů o světě i o sobě samých jako jednotlivcích, počínaje základní představou, že jsme skutečně jednotlivci.

2

Mýtus jednotlivce

V západní kultuře po celá staletí převládala idea jednotlivce. Nic nedávalo větší smysl. Já existuji. Já, Terry, jedinec, shrbený nad počítačem, se liším od ostatních. Jsem entita vymezená obvodem svého těla. Vlastně i slovo jedinec, individuum, pochází z latinského slova nedělitelný, indivisibilis. A jsem ohraničen a zakončen povrchem své kůže. Nebo ne?

V mém těle naleznete uložen můj mozek. Je to místo, kde sídlí i má mysl? Jaký tvar má moje mysl a je také ohraničena mým tělem? Významný antropolog Gregory Bateson uvádí příklad slepce, který si razí cestu po ulici pomocí slepecké hole. Bateson tvrdí, že ta hůl a informace, kterou zprostředkovává, jsou nepochybně součástí slepcovy mysli.

Uznávaný filozof a kognitivní vědec Thomas Metzinger zahájil svůj výzkum podstaty vědomí zopakováním známého experimentu s „falešnou rukou“, který si vyzkoušel sám na sobě. A popsal ho takto:

Pokusné osoby pozorovaly gumovou ruku položenou na stole před sebou, přičemž jejich vlastní ruku zakrývala zástěna. Viditelné gumové ruky i zakryté ruky subjektu jsme se pak synchronizovaně dotýkali sondou… Po nějakém čase (v mém případě po šedesáti až devadesáti sekundách) vzniká známá iluze gumové ruky. Najednou začínáte gumovou ruku vnímat jako svou vlastní a cítíte opakované doteky sondou na této gumové ruce. A co víc, cítíte i plnohodnotnou „virtuální ruku“ – jinými slovy, spojení od vlastního ramene až k falešné ruce před sebou.

Možná že osoba pana Thomase končila na konečcích prstů – ale kterých prstů, těch opravdových, nebo těch gumových? Kognitivní věda nás učí, že to, co považujeme za sebe sama, nevychází z přímé zkušenosti, ale z koláže vjemů a představ – sebeprezentací, obrazů sebe sama. Zrovna tak nevnímáme svět přímo, ale přes filtr svých nahromaděných vědomostí. Židli poznáme podle toho, že je to židle. Spadá do kategorie, kterou už známe. Bez těchto kulturních znalostí bychom viděli svět tak, jak ho vidí novorozenci, jako světlo, stíny, tvary a pachy, které k nám přicházejí s minimální či žádnou definicí.

V tomto ohledu jsme všichni svým způsobem narcisové. Nikdo z nás se nevidí přímo – naše vnímání sebe samých prochází filtrem nabytých vědomostí. Většina z nás vnímá sebe samé jako tělo, jako fyzické já. Ale takový obraz je sám o sobě konstrukcí mysli. Kognitivní věda odhaluje, že to, co nazýváme vlastním Já, je ve skutečnosti tapiserie sebeprezentací, obrazů. A dobrou zprávou na tom je, že to, jak vidíme sami sebe i jak nahlížíme na svět, se může změnit rychle, dramaticky a s trochou podpory i trvale.

Psychologové se dříve domnívali, že jednou vyvinutý charakter lze jen velice obtížně měnit. Předpokládali, že jakmile se v mozku vytvoří neuronová dráha, vydrží jednou provždy. Tohle všechno změnil objev neuroplasticity. Zjistili jsme, že zajeté neuronové sítě se mohou otevírat a přetvářet – tudíž vstřebávat nové informace a restrukturalizovat se. Často citovaná věta zní: „Neurony aktivované ve stejnou chvíli posilují vzájemnou synapsi.“ Nebo, jak říkají neurobiologové: „Ze stavů se stávají rysy.“ V psychoterapii je aktuálně neuroplasticita tématem číslo jedna. Ve své praxi jsem se stal svědkem toho, že otevření neuronových drah může vést k hlubokým změnám, k úplně novým rysům a způsobům chování, a to někdy už během několika minut.

„To bych přece neudělal!“

Ernesto, šestapadesátiletý Latinoameričan, byl zuřivec. Díkybohu nikdy nikomu fyzicky neublížil, ale na všechny křičel, ponižoval je, slovně je urážel a říkal jim šeredné věci. „Prostě si nemůžu pomoct,“ říká mi asi ve třech čtvrtinách naší devadesátiminutové, jednorázové konzultace, které se účastní i jeho žena Maddy, také Latinoameričanka, jen o něco mladší. Ernesto zní přesně jako spousta dalších hrubiánů, které jsem si v průběhu let vyslechl.

Asi po hodině kličkování konečně trefím do černého: „Od koho ses naučil být takhle protivný a zlý?“

„Myslíš v rodině?“ zakoktá se. „No, máma umřela, když mi bylo osm, a táta se znovu oženil. Takže hádám, že od macechy.“

„Jaká byla?“

Ernesto se usměje a zavrtí hlavou: „No, to byla ta nejpříšernější, nejhorší, nejstrašnější…“

„Takže od ní,“ přeruším ho.

„Ano.“

„To ona z tebe udělala takového protivu?“

„Ano, myslím, že ano.“

„A jaké to je, když se na to takhle podíváš?“ Naše pohledy se na okamžik potkají, pak sklopí zrak. Sedím naproti němu a úplně cítím jeho stud, příval horka na tvářích. „Ernesto?“ povzbudím ho jemně.

Nic neříká.

„Kde teď jsi?“ zeptám se po chvíli. „Co se děje?“

„Ach,“ řekne a ani trochu se neusmívá. „Stydím se. Za to, že mě někdo vidí, jako já vidím ji.“ Potřese hlavou a podívá se někam za mě.

Zajímalo by mě, co vidí, na co vzpomíná.

„Cítím se ponížený,“ říká.

„To ponížení je něco, čemu říkáme zdravá vina, nebo taky lítost. Kdybys to cítil předtím, než vybuchneš, zastavilo by tě to. Rozumíš?“

Kývne, s hlavou sklopenou.

„Máš fotku své macechy?“

„Cože? Tady? Ne.“

„A můžeš si nějakou sehnat?“

„Jasně,“ říká. „Jo, to můžu.“

„Dobrá. Chci, abys udělal tohle. Můžeš hulákat na svou ženu. Já ti v tom nemám jak zabránit. Ale příště, až ucítíš, že vykypíš, ještě předtím, než se to stane, vyndej fotku své macechy, podívej se jí do očí a řekni: ‚Vím, že se chystám někomu ublížit. Ale právě teď je pro mě být takový jako ty důležitější než moje žena.‘ Tohle řekni a pak si posluž, jestli musíš.“

Ernesto prudce narovná hlavu a podívá se na mě. „To není pravda. To bych přece neudělal! Není pro mě důležitější než manželka.“ Zmlkne, natáhne ruku a položí ji dlaní vzhůru Maddy do klína.

Maddy ho za ni chytí a dívají se jeden na druhého. Tohle se stalo před čtrnácti lety. A Ernesto za tu dobu ani jednou nevybouchnul.

Neurobiologové tvrdí, že aby se odblokovala a otevřela neuronová dráha, je zapotřebí dvou věcí. Tou první je, že implicitní se musí změnit na explicitní. Někdy potřebujete pomoc, abyste uviděli to, co nevidíte. Musíte však být otevření zpětné vazbě. Zadruhé, musí dojít k určitému otřesu, pocitu nepatřičnosti, jako: „Ale ne, nevím, jestli fakt tohle chci dělat i dál.“

Při seanci s Ernestem jsem mu pomohl vytáhnout na světlo implicitní chování tak, že jsem nahlas verbálně vyjádřil to, jak se chová jeho macecha. Ernesto se postaral o otřes. Poté měl (podle aktuálního výzkumu) asi pět hodin na to, aby vstřebal nové poznatky a začal vytvářet novou neuronovou dráhu. „Bože můj, nebudu kopírovat tu hrůzu, ve které jsem vyrůstal!“

V okamžiku toho otřesu se Ernesto otevřel konceptu My. Tohle je žena, kterou miluje a na kterou řve. Co si vlastně myslel? S mou pomocí se přesunul z levé hemisféry do obou hemisfér. Nechal se vést vztahovostí pravé části mozku, ale za spolupráce praktické moudrosti té levé. S mou pomocí si vzpomněl na celistvost, na vztah, jehož byl součástí. Tohle je pro nás ve vztahu optimální stav.

Ernesto se z Adaptavního dítěte (ze své nedospělé části, která nasávala macešin vztek a dál ho vybíjela) proměnil v Moudrého dospělého. Půjčil si můj prefrontální kortex, aby probudil svůj vlastní. Jednoduše řečeno, půjčil si můj mozek. Vzájemně si takhle pomáháme v jednom kuse. Současné studie zcela jednoznačně ukazují, že nejsme zdí obehnaní, samostatně stojící jedinci. Lidské mozky, vlastně většina savčích mozků, jsou stvořeny pro vzájemnou regulaci.

Vztahový mozek

Interpersonální neurobiologie zkoumá, jak se náš mozek a centrální nervová soustava utvářejí prostřednictvím vztahů v dětství a jak vztahy ovlivňují naši neurobiologii v dospělosti. Docházíme ke zjištění, že mysl existuje v sociálním kontextu. Blízcí partneři si navzájem spoluregulují nervovou soustavu, hladinu kortizolu (stresového hormonu) a imunitní reaktivitu. Bezpečné vztahy vedou ke zvýšení imunity a menšímu množství nemocí, úzkostí, o nižším výskytu depresí ani nemluvě, a k lepším výsledkům v udávaném obecném blahobytu. Nejistota ve vztahu způsobuje stres a můžete kvůli ní onemocnět.

Z výzkumu vyplynulo to, co většina rodičů intuitivně ví, a sice že neurologický vývoj batolat a malých dětí závisí na milující a podnětné sociální interakci. Batolata již od prvních týdnů života aktivně vyhledávají a navazují kontakty. Rodiče dětem zajišťují, slovy jistého psychoanalytika, takzvané dostatečné podpůrné prostředí. Prcek spadne z kola a snaží se z tváře svého opatrovníka vyčíst, jak moc je ta odřenina zlá. Rodiče své děti běžně uklidňují, dodávají jim perspektivu (ta bolest nebude trvat věčně) a emoční modulaci. Podle průkopníka pozorovacích studií u batolat Eda Tronicka „používají vědci zabývající se vývojem dětí pro opatrovníky malých batolat výraz neuroarchitekti. Nejranější vztahy dítěte určují způsob nastavení mozku – doslova ten mozek budují“.

Každý den ve své ordinaci vidím, co se stane s lidmi, kterým se jako dětem nedostávalo pomoci při regulaci emocí. Zpravidla jsou pak od svých emocí odstřiženi. Bez pomoci vyspělého nervového systému je emoce (vaše a často i jejich vlastní) válcovaly a válcují dodnes.

„Spoléhal jsem sám na sebe.“

Osmačtyřicetiletý běloch Paul si přehodí kotník přes koleno druhé nohy a nepřítomně bubnuje prsty po holeni. Jeho žena Cheryl, také běloška, pětapadesátiletá, už ho má plné zuby. On je příliš uzavřený, příliš odtažitý. Ona potřebuje víc. Paul mě přitom ujišťuje, že prožil normální a šťastné dětství. Nikdo na něj neřval, nebil ho ani nešikanoval, tvrdí. Tohle už jsem párkrát slyšel a v této počáteční části sezení je těžké určit, jestli Paul vyrostl v nemilujícím, nebo jen tichém prostředí.

Ptám se: „Ke komu sis šel pro útěchu a uklidnění, když jsi byl zraněný nebo vystrašený?“

„Páni,“ zamyslí se, „nevybavuji si, že bych za někým chodil. Spoléhal jsem sám na sebe.“

„Od jakého věku?“

„Prosím?“

„Kolik ti bylo, když ses poprvé naučil postarat se sám o sebe?“

„To nevím,“ odpoví. „Co si pamatuju.“

„Dobře,“ říkám mu. „Zavřel ses před pocity tak dávno, že si to už ani nevybavuješ. Ale tak to nebylo vždycky. Někde, dál, než kam sahá tvá paměť, sis jednou či dvakrát došel k rodičům pro útěchu, ale jejich reakce tě dovedla k závěru, že citová závislost na nich není dobrý nápad.“

Paul se zavrtí v židli a poslouchá.

„Když tam nebyl nikdo, kdo by ti pomohl usměrnit tvé pocity, jako malý kluk jsi udělal velmi chytrou věc. Vypnul jsi je. Zamknul jsi je na petlici.“

Paul je po stránce citové vazby typ A – vyhýbavý, tedy někdo, koho bychom v souladu s dnešní psychologickou mluvou zařadili jako osobu s odmítavě-vyhýbavou citovou vazbou. Paul žije za zdmi, protože vyrůstal v rodině, kde žil za zdí každý, takže v čem je problém? Pro Paula je normální citově se uzavřít. A kdyby žil sám, byl by v pohodě, jenže on sám není. Má ženu a několik dětí a ti všichni ho potřebují. Paulův problém tkví v tom, že my lidé neumíme své pocity přesně cílit. Pokud se otevřete jednomu citu, dostaví se všechny. Cheryl zběsile buší na Paulovy dveře. Jenže pokud jí otevře své srdce, znamená to, že musí znovu otevřít dveře, které pevně uzavřel jako dítě. Běžně se setkává s emocemi, ale nemá nástroje na to, je rozpoznat.

„Opustil jsi své city,“ říkám mu na pozdějším sezení. „Ony tebe ne. Celou tu dobu tě nahlodávají. Jen potřebuješ pomoc, aby ses na ně znovu napojil a pojmenoval je.“

Musím Paula naučit projevovat emoce. Potřebuje je, aby je mohl sdílet se svou ženou. Ta už se nějakou dobu cítí v manželství znuděná, jak nám později během sezení přiznává. Paul potřebuje sdílet svůj emoční život s Cheryl a potřebuje, aby ho zároveň začal zajímat i její emoční život. To vše vyžaduje pomoc, protože když malý Paul spadl z kola, dospělí odvrátili zrak nebo na něj zírali bez jakéhokoli výrazu.

Povídám Paulovi o pasivním zneužívání, o citovém zanedbávání. V jeho případě nejde o to, že existuje něco, co by nemělo (například sexuální energie či vztek), ale naopak, že schází cosi, co by být mělo: vedení, útěcha, sdílení. Více dětí je odebíráno z domova kvůli zanedbávání, nikoli násilnému zneužívání. Pokud chcete zřetelně vidět, co se stane s batoletem či malým dítětem, když se jim odpírá spojení, podívejte se na YouTube na některý z pokusů doktora Eda Tronicka s „nehybnou tváří“.

„Tam to uvidíš,“ říkám Paulovi a doporučuji mu Tronickovo video. „Začíná to skvěle. Vidíš matku s malým dítětem na klíně, je mu tak rok, rok a půl, možná dva. Chlapec drží hračku brontosaura a ten dinosaurus krmí matku, matka konzumuje imaginární jídlo, které jí hračka podává. Matka a dítě společně mručí. Pak matka náhle odvrátí hlavu a ztuhne. Nic nepřátelského, žádné náznaky vůči dítěti, jen naprosto nehybná tvář bez výrazu. Dvě minuty. Víc celá ta věc netrvá.