Hate Mail

Copyright © Donna Marchetti, 2024

Translation © Alžběta Komrsková, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-419-8

ISBN mobi: 978-80-7689-420-4

Kapitola první

Hezké holky dostávají výhružky smrtí

Naomi

„Myslím, že tohle je nový rekord. Jsi ve vysílání teprve dva týdny, a už dostáváš dopisy od fanoušků.“

Anne má ve zvyku se k lidem plížit, takže když za sebou uslyším její hlas, polekaně se otočím na židli. Myslím, že za to můžou ty její boty. Jsou příliš tiché, i na dlaždicích. Usměje se a zamává dopisem v ruce.

„Netušila jsem, že meteorologové dostávají dopisy od příznivců. Měla bych se bát?“

„Pěkný meteoroložky jo,“ mrkne na mě. „Ale jak jsem říkala, dva týdny jsou nový rekord. Doufejme, že se z tvého nového obdivovatele nevyklube stalker.“

Vezmu si od ní dopis a převrátím obyčejnou bílou obálku v rukou. Je na ní ručně napsáno mé jméno a adresa naší televizní stanice. Anne mě pozoruje a ani se neobtěžuje skrývat očekávání. Prstem zajedu pod chlopeň a roztrhnu obálku vejpůl.

„Použij nůž na dopisy,“ radí mi. Vypadá podrážděně.

„Na co nůž na dopisy? Vystačím si s prsty.“

„Pořežeš se o papír.“

Je mi to jedno. Pokrčím rameny. „Vždycky jsem otevírala dopisy takhle.“

Z roztržené obálky vytáhnu jediný přehnutý list papíru vytržený ze zápisníku. Dopis je psaný ručně. Krátký, jednoduchý, k věci:

Milá Naomi,

doufám, že tě uprostřed další předpovědi počasí zasáhne blesk a zemřeš. Nebylo by to ironické?

–L

Než se stačím zarazit, vyprsknu smíchy. Pokusím se smích potlačit, ale teď, když už je venku, nedokážu přestat. Anne se zamračí a dopis mi vytrhne, aby zjistila, co je v něm tak vtipné. Přes slzy sleduju, jak vykulí oči a zrudne.

„Pane bože,“ vzdychne. „Moc mě to mrzí. Nevěděla jsem, co se tam píše. Nechtěla jsem – jsi v pohodě? Proč se směješ?“

Zhluboka se nadechnu, abych se uklidnila, a pak zvednu roztrženou obálku. Ke svému zklamání zjistím, že na ní chybí zpáteční adresa.

„Odkud přišel?“

Anne zavrtí hlavou. Je zjevné, že ji moje reakce zmátla. „Přišel dneska ráno s ostatní poštou. Žádná zpáteční adresa. Víš, od koho je?“

Přikývnu. Cítím, jak se mi rty znovu roztahují do úsměvu. „Tenhle člověk se mi neozval už celé dva roky.“

Moje reakce ji zmate ještě víc. „To je vtip? Nebo máš psycho stalkera, o kterém máme vědět?“

„Je to dlouhý příběh. Docela těžko se to vysvětluje.“

Anne si odtáhne od vedlejšího stolu židli a posadí se. „Mám čas.“

Vstanu a začnu si sbírat věci. Dneska mám padla a tohle zrovna není konverzace, kterou bych chtěla vést před všemi kolegy. „Zrovna jsem byla na odchodu,“ vysvětluju. Anne vypadá zklamaně. Nakonec stejně ustoupím. „Nezajdeš se mnou na kafe? Všechno ti to povím.“

...

Milý Luco,

moc mě těší, že jsem tvoje nová kamarádka na dopisování. Podle paní učitelky bydlíš v Kalifornii. Nikdy jsem nikoho z Kalifornie nepotkala. Myslím, že to je vážně hustý! Chodíš každý den na pláž? Myslím, že kdybych tam bydlela, přesně to bych dělala. Musí se ti tam hrozně líbit.

Já žiju v Oklahomě. Vždycky jsem chtěla žít někde poblíž pláže, abych tam mohla chodit, kdykoliv se mi zachce. U nás ve městě se toho moc dělat nedá, pokud nepočítáš chození do obchoďáku a k řece, která není ani zdaleka tak pěkná jak skutečný oceán.

Co v Kalifornii rád děláš? Máš nějaké domácí mazlíčky? Já mám křečka, ale moc si přeju kočku. Máma říká, že kočku můžu mít, až budu trochu starší, ale to říká odjakživa. Už je mi deset a mám pocit, že jsem dost stará na to, abych se postarala o kočku. Nebo fretku. Jestli nemůžu mít kočku, vážně bych chtěla fretku. Co ty? Máš rád fretky?

S láskou

Naomi Lightová

Když jsem napsala svůj první dopis Lucovi, chodila jsem do páté třídy. Učitelka nás donutila náhodně si vybrat kamaráda na dopisování vylosováním jmen z klobouku. To proto jsem napsala klukovi jménem Luca Pichler, který bydlel v Kalifornii. Měla jsem radost, že se skamarádím s někým, kdo žije v jiném státě. Nikdy předtím jsem kamaráda na dopisování neměla a netušila jsem, jak bych se měla rozloučit. Moje matka mě vždycky nutila podepisovat dopisy ‚S láskou Naomi‘, a tak jsem to udělala i v tomhle. Teprve když jsem to uviděla na papíru, napadlo mě, jestli není divné napsat ‚s láskou‘ klukovi, kterého jsem nikdy nepotkala. Do té doby jsem totiž psala dopisy jen rodině.

Na přepisování však bylo pozdě a škrtat jsem nechtěla, abych nevypadala nepořádně. Paní Gobleová pomalu procházela uličkou k mé lavici a cestou sbírala dopisy spolužáků. Nacpala jsem ten svůj do obálky a podala jí ho.

Vysvětlila nám, že zítra ráno dopisy odešle poštou a za pár dní je obdrží naši kamarádi na dopisování. Pak bude pár dní trvat, než nám naši noví přátelé z Kalifornie odpoví.

Dopisy od kamarádů na dopisování přišly o dva týdny později. Měla jsem hroznou radost, že mi napsal někdo cizí, kdo není z mé rodiny. Když jsem obálku otevřela, hned jsem si všimla, že Luca Pichler příšerně škrábe. Přečíst dopis mi trvalo dvakrát tak dlouho, než kdyby se aspoň pokusil psát trochu čitelně.

Milá Naomi,

zníš vážně nudně. Máma říká, že Oklahoma je uprostřed biblického pásu a nejspíš v šestnácti otěhotníš. A fretky smrdí. Jestli chceš opravdového mazlíčka, pořiď si psa, protože kočky jsou nuda. Ale vlastně by se k tobě kočka přece jen skvěle hodila.

Máte v Oklahomě tornáda?

S láskou

Luca Pichler

Skutečnost, že jsem musela vložit tolik úsilí do rozluštění jeho příšerného písma, to ještě zhoršila. Můj dopis byl tak milý a veselý, a on odpověděl… tímhle? Začala se mi třást brada. Nemohla jsem dovolit, aby mě v tomhle stavu viděla paní Gobleová. Přehnula jsem papír a zhluboka se nadechla. Mrkáním se mi podařilo zahnat vlhkost v očích. Pak jsem dopis zase rozložila a přečetla si ho ještě jednou. Stejně jako já ho ukončil ‚s láskou‘. Přemítala jsem, jestli ho to taky naučila jeho máma, nebo jen napodoboval mě. Možná to tam připsal ve snaze být po tak nenávistných slovech sarkastický. Jsou páťáci z Kalifornie schopní tak cílené ironie? O tom jsem pochybovala. Nejspíš si ze mě jen utahoval, stejně jako ve zbytku dopisu.

Pečlivě jsem ze zápisníku vytrhla čistý list papíru, zvedla tužku a odepsala mu.

Milý Luco,

hrozně škrábeš. Nedokázala jsem tvůj dopis rozluštit. Trochu to vypadalo, že jsi psal, že máš doma pět koček a ze všeho nejradši jim o víkendech čistíš záchodky. To je trochu zvláštní. Možná bys měl přestat pít tolik slané vody. Nejspíš je nakonec dobře, že bydlím tak daleko od oceánu.

A ano, máme tu tornáda.

S láskou

Naomi

Jeho další dopis byl čitelnější. Bylo zřejmé, že si s ním dal práci a snažil se psát úpravněji. To mi připadalo jako mé vítězství, přestože byl text ještě jízlivější než ten předchozí.

Milá Naomi,

tenhle dopis píšu pomalu, aby ho pochopila i tvá jednoduchá oklahomská mysl. Mrzí mě, že jsou tvoji rodiče bratr a sestra. Slyšel jsem, že incest může způsobovat spoustu vrozených vad, což vysvětluje, proč jsi dopadla takhle.

Rád slyším, že jsou v Oklahomě tornáda. Když se nám poštěstí, tornádo ti zničí dům a zabrání tvým rodičům v dalším plození tobě podobných.

S láskou

Luca

Když jsem si přečetla druhý dopis, byla jsem vzteky bez sebe. Nechápala jsem, jak může být někdo tak krutý a nechutný. Přehnula jsem papír, nacpala ho do šuplíku a zapřísáhla se, že už mu nikdy nenapíšu. Původně jsem myslela, že měl při psaní prvního dopisu jen špatný den, ale teď bylo zřejmé, že je to prostě jen příšerný člověk.

...

„Ale nakonec jsi mu odepsala, že jo?“ vyzvídá Anne. „Říkala jsi, že ti naposled napsal před dvěma lety. To ti celou tu dobu posílal dopisy, i když od tebe nedostal ani jednu odpověď?“

„Ale ne. Odepsala jsem mu. Nakonec.“

„Přečetla si někdy ty jeho dopisy tvoje učitelka?“

Pokrčím rameny. „Ne. Vždycky nám dávala obálky neotevřené. Myslím, že dokud si nikdo nestěžoval, předpokládala, že se naši kamarádi na dopisování chovají slušně. Mně to taky nevadilo, protože jsem se přizpůsobila a začala psát hnusné věci taky.“

„Byla jsi na něj vážně naštvaná, nebo jsi to dělala jen kvůli jeho reakci?“

Zarazím se, abych se nad tím zamyslela. „Ze začátku jsem byla naštvaná. Myslím ale, že jak šel čas, začala jsem se na jeho odpovědi těšit. Chtěla jsem vidět, jak hnusný dokáže být. Dala jsem si za osobní cíl být horší než on.“

Anne sklopí pohled k dopisu mezi námi. „Vypadá to, že míč je na tvojí straně hřiště.“

Zvednu dopis a pohlédnu na něj, očima přejedu přes známé písmo. „Žádná zpáteční adresa,“ připomenu jí. „Jak mu mám odepsat?“

„Zkus adresu, kterou měl před dvěma lety,“ navrhne.

„To jsem udělala, asi před rokem a půl. Vrátil se jako nedoručitelný. Když se někdo z nás stěhoval, obvykle jsme další dopis poslali s novou zpáteční adresou. Tentokrát se přestěhoval a odmlčel.“

Anne našpulí rty a zamyslí se. „Vyzývá tě,“ dodá po minutě.

„Vyzývá?“

„Abys ho našla,“ objasní. „Jestli neodpovíš, bude mít poslední slovo, ukončí tím desetiletou poštovní bitvu. Jsi připravená ho nechat vyhrát?“

Zavrtím hlavou. „Krucinál, to ani náhodou. Najdu ho!“

Kapitola druhá

Bratři a sestry

Luca

Představu kamaráda na dopisování jsem považoval za stupidní. Neměl jsem nějakému dítěti z jiného státu co říct. Nejspíš jsem byl jediný ve třídě, kdo z toho nebyl nadšený. Zatímco si zbytek třídy navzájem předčítal dopisy a probíral, co odepíšou, já seděl vzadu a přál si, abych mohl být doma a hrát videohry.

Stejně jsme za to nedostávali známky. Paní Martinová ty dopisy nejspíš ani nečetla.

„Luco,“ oslovila mě, čímž upoutala mou pozornost. „Chtěl by ses s ostatními podělit o svůj dopis?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ani ne.“

Soucitně se na mě usmála. „Tak ho přečti jen Benovi.“

Můj kamarád Ben seděl v lavici vedle mě. Vypadal stejně nadšeně, jako jsem se já cítil. Po lavici jsem k němu posunul svůj dopis. Přečetl si ho a postrčil ho zpátky ke mně.

„Hodně mluví o oceánu,“ řekl.

„Já vím,“ přitakal jsem.

„Co jí odepíšeš?“

„Nevím. Je to stupidní.“

„Ty si myslíš o všem, že je to stupidní.“

„Ale všechno je stupidní.“

„Musíš jí odepsat,“ naléhal Ben.

„Proč?“

„Protože když to neuděláš, bude ve třídě jediná, kdo nedostane odpověď.“

Obrátil jsem oči v sloup a s povzdechem nalistoval prázdnou stránku. Znovu jsem si přečetl dopis od Naomi a pak sepsal svůj vlastní. Když jsem skončil, ušklíbl jsem se. Vytrhl jsem list papíru ze zápisníku a podal ho Benovi.

„To poslat nemůžeš!“ zhrozil se. „Budeš z toho mít potíže.“

„Paní Martinová si to ani nepřečte,“ zašeptal jsem nazpátek.

„Je to hrozně hnusný. Rozbrečíš ji.“

„No a? Ani ji neznám.“

Vzal jsem si dopis zpátky, přeložil ho a vložil do obálky, které nám rozdala paní učitelka. Myslel jsem, že tím to hasne. Naomi Lightová to obrečí a požádá o nového kamaráda na dopisování. A já z toho budu venku.

Ale nakonec to tím neskončilo. O dva týdny později nám paní Martinová rozdala nové dopisy. Překvapilo mě, že mi Naomi odepsala. I Ben vypadal zaskočeně. Než otevřel ten svůj, schválně počkal na mě.

„Tak co píše?“ zeptal se nedočkavě, ještě než jsem ho stihl dočíst.

Její slova mě naštvala. „Prý nerozluštila, co jsem jí napsal, a vymýšlí si pitomosti.“

Otevřel jsem zápisník a začal psát odpověď. V půlce první věty jsem si uvědomil, že měla pravdu, a papír jsem zmuchlal. Škrábal jsem. Paní Martinová mi pořád opakovala, abych psal úhledněji, a dokonce i máma mi kladla na srdce, že bych na tom měl zapracovat. Otočil jsem zápisník na čistý list papíru a začal znovu. Tentokrát jsem psal pečlivěji a snažil se čitelně oddělovat písmena.

Když jsem měl hotovo, ukázal jsem svůj výtvor Benovi. Při čtení povytáhl obočí a pak se na mě zamračil. „To je nechutný! Vážně to lidi v Oklahomě dělají? Berou si svoje bratry a sestry?“

Pokrčil jsem rameny. „Nejspíš ne.“

Vzal jsem si papír zpátky a nacpal ho do obálky.

„Proč jsi na ni pořád tak zlej? Nejspíš se těšila, že bude mít kamaráda na dopisování.“

Ben se rozhlédl po ostatních dětech ve třídě a já jeho pohled následoval. Všechny holky se široce usmívaly a společně vymýšlely, co odepsat. Věděl jsem, o co se snaží. Chtěl, abych viděl Naomi jako jednu z nich: skutečnou osobu, nejen list papíru, který došel poštou.

„Nechci někomu celej rok psát. Když se rozhodne mi neodepsat, moje chyba to nebude, a paní Martinová mě nechá na pokoji.“

Zalepil jsem obálku, napsal na ni Naomino jméno, školní adresu a hodil ji do košíku, který paní Martinová na dopisy připravila. Byl jsem první, kdo měl odevzdáno. Usmála se na mě.

„To bylo rychlé,“ poznamenala.

Pokrčil jsem rameny a věnoval jí to, co jsem považoval za svůj nejšarmantnější úsměv. „Mojí kamarádce na dopisování se píše snadno. Nemůžu se dočkat, až odpoví.“

Odpovědi dorazily až za dva týdny. Paní Martinová procházela třídou a rozdávala je. Když došla k mé lavici, zarazila se a zalistovala hromádkou dopisů v ruce. Jeden vytáhla a podala ho Benovi. Když došla na konec hromádky, začala znovu.

„Hmm,“ řekla, když bylo zřejmé, že dopis pro mě chybí. „Mrzí mě to, Luco. Vypadá to, že tentokrát jsi dopis nedostal. Možná byl oddělený od ostatních. To se stává. Nejspíš přijde za pár dní.“

„Aha.“ Pokusil jsem se znít zklamaně, ale ani jsem se nemusel moc snažit. Samotného mě překvapilo, že jsem skutečně trochu zklamaný byl. Doufal jsem, že mi Naomi pošle další kousavou odpověď, abych jí to mohl vrátit ještě zlomyslnějším dopisem.

Věděl jsem, že jsem jí ta jízlivá slova psal jen proto, abych ji odradil a přestala mi odepisovat, jen jsem netušil, že se to stane tak rychle. Teď jsem byl jediný ve třídě, kdo nedostal odpověď.

Následující den jsem po přestávce zašel za paní Martinovou.

„Nepřišel mi dneska dopis?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou. „Mrzí mě to, Luco, ale zatím nic. Možná zítra.“

Ale druhý den žádná pošta pro mě nepřišla. Ani ten další...

Když dorazila další várka dopisů od dětí z Oklahomy, naděje, že mi Naomi napíše, jsem se už dávno vzdal. Dokonce jsem se ani nedíval na paní Martinovou, když začala zalepené obálky rozdávat. Když mi na lavici položila dopis, zrovna jsem dělal domácí úkoly. Překvapeně jsem vzhlédl. Mrkla na mě a pokračovala v rozdávání.

„Tvůj plán asi moc nezabral,“ rýpl si do mě Ben.

Nevšímal jsem si ho a otevřel jsem obálku.

Milý Luco,

po tom, co jsi mi napsal posledně, jsem ti už odepisovat nechtěla. Nerada používám sprostá slova, ale chci, abys věděl, že jsi kretén. Uvědomila jsem si, že jsi ty ošklivé věci napsal jen proto, aby ses mě zbavil, takže jsem se rozhodla, že nejlepší trest pro tebe bude, když ti budu psát dál.

Chtěla bych, abys věděl, že moji rodiče nejsou bratr a sestra. Myslím, že je trochu zvláštní, že tě to vůbec napadlo. Musíš mít vážně nechutné představy. Doufám, že nemáš bratry ani sestry, ale jestli jo, nejspíš by se tě nedotkli ani třímetrovou tyčí. Máš ošklivou osobnost a vsadím se, že jsi stejně ošklivý i zvenku.

Mimochodem, jaké máte v Kalifornii v tuhle roční dobu počasí?

S láskou

Naomi

Milá Naomi,

ve skutečnosti nejsem vůbec ošklivý. Všechny holky ve třídě si myslí, že jsem sexy. Paní učitelka dvě z nich přistihla, jak si posílají psaníčka, a psaly to v nich. Takže se mýlíš. A taky nemám sourozence. Je vážně nechutné, že si myslíš, že mám představy o bratrech a sestrách. Jak tě to vůbec napadlo? Nebo to snad děláš ty sama? Fuj.

Počasí je v tuhle roční dobu vážně pěkné. Dneska je skoro dvacet sedm stupňů. Myslím, že po škole zajdu na pláž.

S láskou

Luca

Milý Luco,

holky v tvojí třídě se mýlí, protože kluci v páté třídě sexy nejsou. Když o tobě říkají, že jsi sexy, nejspíš tím jen chtějí říct, že jsi hubený. Moje starší sestřenice tvrdí, že kluci začnou být sexy až na střední. Ale jestli ti to zvyšuje sebevědomí, tak pro mě za mě.

To počasí ti závidím. Tady je vážně zima a zataženo. Kéž bych mohla ležet na pláži. Jsi opálený? Kéž bych se mohla opálit.

S láskou

Naomi

Milá Naomi,

přestaň se snažit se mnou kamarádit psaním o počasí a opalování. Nebude to fungovat. Taky bys nejspíš neměla ležet na pláži, protože si tě někdo může splést s velrybou. Než se naděješ, seběhnou se lidi a budou se tě snažit odtlačit do moře.

Je mi jedno, co si o klucích myslí tvoje sestřenice. Jestli je starší než my, je jasné, že jí páťáci nepřipadají sexy. Kromě toho nejsem jen hubený. Mám břišáky.

S láskou

Luca

Když přišly zimní prázdniny, byl jsem jedno z mála dětí ve třídě, jimž pořád pravidelně chodila pošta od kamarádů na dopisování. Dokonce i Bena začalo dopisování nudit. Když jsme se v lednu všichni vrátili do školy, čekala na náš návrat jediná obálka. Když paní Martinová oznámila, že jsem dostal dopis od své oklahomské kamarádky, celá třída se na mě otočila. Jako by všichni zapomněli, že naši kamarádi na dopisování pořád existovali.

Zastrčil jsem obálku do batohu, abych si list přečetl později, bez publika. V odpovědi jsem změnil zpáteční adresu – místo té školní jsem uvedl mou domácí. Nechtěl jsem, aby ostatní věděli, že si jako jediný dál píšu se svou kamarádkou na dopisování.

Kapitola třetí

Se jmény je kříž

Naomi

„Mám pocit, že toho za tím bude víc,“ uvažuje Anne. „Neskončilo to tím, že jste si v páté třídě psali hnusný dopisy.“

„Je toho víc. Mnohem víc. Říkala jsem ti, že je to dlouhý příběh.“

„Nechala sis ty dopisy?“

Pokrčím rameny. „Možná je někde mám.“

To je lež. Vím přesně, kde jsou. Uložené v krabici od bot na horní poličce v mé skříni, chronologicky seřazené. Dokonce jsem si schovala i neotevřené dopisy, co se mi vrátily, když se Luca přestěhoval.

„Nemůžu uvěřit, že ses mi s tím nikdy nesvěřila,“ prohlásí Anne. „Neměl by člověk říkat své nejlepší kamarádce úplně všechno?“

„Seznámily jsme se chvíli potom, co mi přestal odepisovat,“ připomenu jí. „Asi na to nikdy nepřišla řeč.“

Pravdou je, že jsem o Lucovi neřekla nikomu. Moji rodiče to věděli, jen protože viděli, jak mi chodí pošta. Moje spolubydlící na kolejích to věděla, protože mě párkrát viděla mu psát, ale nikdy jsme o tom moc nemluvily a ona si žádný z dopisů nepřečetla.

Slyším, jak se za mnou otevírají dveře kavárny. Anne zabloudí očima k člověku, který právě vešel. Ale ani rozptýlená téma nezmění. „Jak ho chceš hledat?“

„Netuším. Prohledám veřejné záznamy? Nevím, kde začít.“

„Máš jeho jméno a příjmení.“

„Jo, ale nevím, kde teď bydlí.“

„Vyhledej si ho na Facebooku.“

Vytáhnu z kabelky mobil. „Samozřejmě. Proč mě to nenapadlo?“

Vykulí oči a pak se zamračí. „Ty sis ho nikdy nezkoušela vyhledat? Nebyla jsi zvědavá, jak vypadá?“

„Samozřejmě jsem si ho vyhledala, ale už to je dlouho. Na profilovce měl dalších pět kluků, takže jsem nevěděla, kdo z nich je on.“

Anne znovu zaletí pohledem za mě, směrem k pokladně. Otočím se, abych viděla, na co hledí, a spatřím jednoho ze svých sousedů, jak si objednává kávu. Není divu, že Anne tak zírá. I zády k nám je Jake Dubois pěkný chlap. Má tmavé vlasy a pod tričkem se mu rýsují svaly. Když se natáhne, aby zaplatil za kávu, kolem bicepsu se mu napne krátký rukáv. Obě si chvíli užíváme ten výhled, ale pak se obrátím zpátky k Anne a svému mobilu. Otevřu Facebook a naťukám do vyhledávací lišty ‚Luca Pichler‘. Objeví se několik jmen a fotek.

„Myslíš, že je to někdo z nich?“ zeptá se Anne a nakloní se přes stůl, aby se podívala na obrazovku mého mobilu.

Prolistuju seznam. „Nikdo z těch chlapů nežije v Americe. Já nevím. Asi je možné, že se přestěhoval, ale nemyslím si, že je některý z nich. Budu muset zapátrat trochu víc.“

Nad naším stolem se vztyčí postava. Anne se na Jakea podívá jako první a překvapeně vypískne. „Ahoj,“ řekne a začervená se. Vsadím se, že moje tvář je stejně růžová jako její. Zajímalo by mě, jestli si všiml, že jsme na něj před chvílí tak zíraly.

Pozdraví Anne a pak se obrátí na mě. Jeho pronikavě modré oči mě jako obvykle polekají. Je to ten typ očí, od kterých nedokážete odtrhnout pohled, a přesto mám pocit, že pokud na něj budu dál zírat, nějak odhalí moje nejtemnější tajemství. „Říkal jsem si, že tě odněkud znám. Už jsi dneska s moderováním počasí skončila?“

„Páni. Dva velcí fanoušci v jeden den,“ popíchne mě Anne. „No teda.“

Odfrknu si a zvednu si ke rtům kávu, jen abych si uvědomila, že je šálek prázdný. „Anne, tohle je můj soused.“

„Aha.“ Nervózně se zasměje a odvrátí pohled.

Jake chvíli mlčí. Uvědomím si, že se kouká na můj mobil, na němž je pořád seznam všech Luců Pichlerů na světě. Rychle zhasnu obrazovku a on obrátí pozornost zpátky ke mně. „Chtěl jsem se zeptat, jestli by sis se mnou někdy nezašla na večeři. É, třeba teď o víkendu?“

Jeho otázka mě zaskočí. Chvíli trvá, než mi dojde, že mě zve na rande. U nás v budově jsem ho potkala už hodněkrát, ale mluvili jsme spolu jen dvakrát. Poprvé když se asi před šesti měsíci nastěhoval a já mu podržela dveře, protože nesl nějakou krabici. Prohodil tehdy jen „Děkuju“ a já odpověděla „Není zač“.

Podruhé jsme spolu mluvili asi před týdnem. Seběhla jsem do přízemí zkontrolovat poštovní schránku zrovna ve chvíli, kdy šel nahoru. Zastoupil mi cestu: „Ahoj, nejsi náhodou ta holka z počasí? Naomi Lightová?“

„Jo, to jsem já,“ odpověděla jsem rozpačitě.

Nenápadně jsem z cedulky na jeho nemocničním stejnokroji vyčetla jméno, ale nestihla jsem zjistit, kde pracuje.

„Hustý,“ řekl, ustoupil mi z cesty a vyběhl schody. Pak jsem ho ještě párkrát potkala, ale jen jsme si vyměnili zdvořilé kývnutí nebo úsměv a občas se ignorovali úplně.

Uvědomím si, že už uběhlo několik sekund, a já pořád neodpověděla.

„Jo, é, jasně,“ vykoktám a zním přitom úplně stejně nervózně jako on, když mi pokládal tu otázku.

„Super.“ Sklopí pohled k mému prázdnému šálku. „Můžu ti koupit další kafe?“

Už to byl dneska můj třetí hrnek, ale než se stačím zarazit, vyjde ze mě: „Jo, é, jasně.“ Vzápětí se otřepu trapností, protože si uvědomím, že úplně stejně jsem odpověděla na jeho první otázku. Přinutím se vzpamatovat. „Vlastně jsem už na odchodu.“

„V tom případě ti koupím kafe s sebou.“

Otočí se a zamíří k pokladně. Sleduju ho přes rameno a srdce mi divoce tluče. Anne si odkašle, ale vyhnu se jí pohledem. Podle toho, jaké mi je horko, poznám, že jsem nejspíš stejně rudá jako moje vlasy. Když se na ni konečně podívám, na rtech má široký úsměv.

„To byla ta nejtrapnější a zároveň nejvíc vzrušující věc, jaké jsem kdy byla svědkem,“ prohlásí.

„V tom případě musíš zvednout laťku toho, co ti připadá trapné a vzrušující.“ Odhrnu si vlasy z tváře a pokusím se uklidnit. „Vždyť o nic nejde.“

„Naomi Lightová má o víkendu sexy rande,“ zanotuje a vsedě zatančí. „A ani jsi nepotřebovala online seznamku, aby ses s ním seznámila. Co si vezmeš na sebe?“

Obrátím oči v sloup a potlačím úsměv. „Doslova jsem ještě neměla čas o tom přemýšlet.“

„Nikdy jsi mi neřekla, že máš tak sexy souseda. Zmiňovala ses jen o tom hlasitým.“

Syknutím ji umlčím a ohlédnu se přes rameno, abych se ujistila, že nás neslyší. Právě platí kartou. Obrátím se zpátky na Anne. „Proč bych ti měla popisovat všechny svoje sousedy?“

„Nemusíš popisovat všechny, stačí…“ Odmlčí se a pohledem zabloudí k Jakeovi. „Tenhle za popis rozhodně stojí.“

Jake se vrací zpátky k našemu stolu s novým kelímkem kávy pro mě. Anne i já vstaneme. Ona se nakloní blíž a ještě stihne zašeptat: „Jestli najdeš adresu Lucy Pichlera, musíš mi to říct. Chci vědět, co bude dál.“

„Budeš první, komu to povím.“

Zrovna když se Jake vrátí k našemu stolu, Anne odejde. Poděkuju mu a zamíříme ven.

„Doprovodím tě domů,“ nabídne se.

Zasměju se a pohlédnu na naši bytovku, která je jen přes cestu. „Co bys dělal, kdybych odmítla?“

Přemýšlí o tom. „Nejspíš počkal deset vteřin a rozpačitě šel za tebou.“

„Fajn. Můžeš mě doprovodit.“

Něco na jeho úsměvu ve mně vyvolá zvláštní pocit. Už jsem ho viděla se usmívat, ale když ten úsměv patří přímo mně, srdce se mi rozbuší a myslím, že mě nejspíš bude muset přes tu silnici přenést. Přinutím se odtrhnout pohled od jeho krásné tváře, protože to je jediný způsob, jak tuhle cestu domů přežít. Očima přistanu na jeho paži a představím si, jak mě nese a já si opírám hlavu o jeho svalnatou hruď… Oukej, možná bych na něj neměla koukat vůbec. Odvrátím se na cestu a doufám, že není moc zjevné, jak na mě působí.

Počkáme, až nic nejede, a přejdeme. Aniž bych se na něj dívala, jsem si palčivě vědoma každého jeho kroku, jak daleko ode mě zrovna je, i toho, jak na mě párkrát letmo pohlédne. Podaří se mi dostat na druhou stranu, aniž bych zakopla. Galantně mi otevře dveře. Když kolem něj projdu, ucítím jeho kolínskou, nebo je to možná jeho sprchový gel smíchaný s vůní kávy, kterou drží. Během toho krátkého okamžiku, kdy ho míjím při průchodu dveřmi, se té vůně zhluboka nadechnu. Už chci zamířit ke schodišti, ale vtom si všimnu, že nastupuje do výtahu. Zaváhám. Když jsem jela výtahem naposled, rozbil se a já v něm trčela třicet minut, dokud nepřijeli hasiči a nezachránili mě. Podle ostatních obyvatel domu už je spravený a většina z nich ho pořád používá, já však zatím nenašla odvahu riskovat.

S povytaženým obočím sleduje, jak se od schodů vracím k výtahu. Nemám v plánu mu prozradit, že mám z výtahu hrůzu, a tak se snažím tvářit jakoby nic. Stiskne tlačítko a dveře se otevřou. Zhluboka se nadechnu a nastoupím.

„Je něco špatně?“ zeptá se, když zmáčkne tlačítko svého patra.

„Nic.“ Stisknu tlačítko druhého patra a snažím se ignorovat fakt, že v uších slyším tlukot vlastního srdce.

„Určitě? Protože to vypadá, jako bys měla z výtahu strach.“

„Ne. Vůbec ne.“

Nakrčí obočí. „Jsi bílá jako duch. Máš snad klaustrofobii?“

„To je moje normální barva pleti,“ přinutím se ke smíchu. „Vážně děkuju.“

„No tak. Jestli chceš, můžeme jít po schodech.“ Natáhne se po tlačítku, ale pozdě, výtah už stoupá nahoru. Jenže na půl cesty mezi vestibulem a prvním patrem se zatřese a pak se zastaví úplně.

Mimoděk ze sebe vypravím zvuk na pomezí zalapání po dechu a zoufalého výkřiku. Připlácnu si dlaň na ústa.

„Ups.“ Zmáčkne tlačítko znovu, ale nic se nestane.

„Tohle je přesně ten důvod, proč jsem chtěla jít po schodech,“ zasténám. „Tohle se mi stane vždycky.“

„Už se ti to někdy stalo?“ Vykulí oči. „Aha. To proto ses bála.“ Zahledí se na panel s tlačítky. „A já to právě zhoršil, že jo?“

Opřu se o zeď a zhluboka se nadechnu. Pomalu vydechnu a pokusím se uklidnit. Vytáhnu z kapsy mobil, abych zkontrolovala, jestli mám signál, ale vím, že tu stejně žádný nebude. Když jsem tu trčela minule, taky jsem byla celých třicet minut bez signálu.

„Prosím, řekni mi, že aspoň ty máš signál.“

Koukne se na svůj mobil. „Ne. Promiň.“ Prozkoumá ovládací panel a pak stiskne jedno tlačítko. Ozve se krátký tón a pak rozpoznám hlas hlídače, co sedí dole v hale. Přinejmenším od posledně spravili nouzové tlačítko.

„Zdravím, Joeli, jsme uvěznění ve výtahu.“

„Je tam i Naomi?“ zaskřípe z reproduktorů Joelův hlas. „Vypadá to, že má na ten výtah smůlu.“

„Taky jsem slyšel.“

„Zavolám pomoc,“ ujistí nás Joel. „Vydržte.“

Linka se přeruší a zůstaneme sami. Připadá mi, že v kabině panuje ještě větší ticho. Kéž by tu hrála výtahová hudba, která by ho přehlušila.

Zvednu pohled ke stropu a přemýšlím, jestli bych se mohla dostat do druhého patra, kdybych odsunula strop a vylezla na vršek výtahu. Minule jsem tu možnost neměla, protože jsem tu nebyla s někým tak vysokým. Určitě bych mu mohla vylézt na ramena a…

„Nebude to fungovat,“ řekne, čímž přeruší mé myšlenky.

Zamračím se na něj. „Co nebude fungovat?“

Ukáže kelímkem na strop. „I kdyby ses dostala ke dveřím nahoře, nedokázala bys je otevřít.“

Spadne mi brada. „Řekla jsem to snad nahlas?“

Zasměje se. „Ne. Ale doslova jsem ti v obličeji viděl, jak se ti v hlavě zhmotňuje plán.“

„Určitě bych ty dveře dokázala otevřít. Jsem silná.“

„Možná jo, ale není to bezpečné. Co kdyby se výtah začal hýbat, zatímco bys byla nahoře?“

Povzdechnu si. „To mě vůbec nenapadlo.“

„Radši počkáme na pomoc.“

Přikývnu. Vím, že má pravdu, ale stejně cítím úzkost. Nevím proč. Nikam přece nespěchám.

„Aspoň máme oba kafe,“ snaží se mě uklidnit.

„A sebe navzájem,“ dodám. „Naposled jsem tu byla úplně sama. Myslela jsem, že zešílím.“

„Zvládneš to? Nezačneš hyperventilovat a ječet, že ne?“

Odkrokuju podélnou stranu krabice, ve které se nacházíme. „Pokud nás odsud brzo někdo dostane, tak ne.“

„Myslím, že to bude jednoduchá oprava. Jen jsem zmáčkl tlačítko.“

Cítím stoupající paniku. Znovu se zhluboka nadechnu, abych se uklidnila.

„Co jsi dělala, když jsi tu uvízla naposled?“

Chvíli o tom přemýšlím. „Prvních deset minut jsem se snažila získat signál na mobilu. Pak jsem bušila pěstmi do dveří a křičela z plných plic. Po chvíli jsem se vzdala naděje, že se odsud někdy dostanu, a snažila se rozhodnout, kterou končetinu sním jako první, když vtom se konečně objevili hasiči.“

Ustaraně se zamračí, ale koutky úst mu zacukají v úsměvu, jako by nevěděl, jestli se může mému trápení smát.

„Byly to temné chvíle,“ dodám. „Jen tak tak jsem přežila.“

„To zní hrozně,“ řekne a stále bojuje s úsměvem. „Možná tě potěší vědomí, že si nemyslím, že se někdo z nás bude muset uchylovat ke kanibalismu.“

„Je skvělé, že si to nemyslíš, ale ještě nejsem připravená to vyloučit.“

Vyprskne smíchy. „Dobře. Připomeň mi, abych s tebou nejezdil kempovat.“

Při představě, že bych s ním jela do přírody, mě zalije horko. Odtáhnu si košili od břicha, abych se ochladila. „Kempování zvládnu. V divočině nejsou výtahy.“

Sklopí pohled k mému břichu. Uvědomím si, že košili držím, jako bych si ji chtěla svléknout. Pustím ji a s odkašláním ji uhladím na místo. Jake se s růžovýma ušima odvrátí.

„Nemůžu uvěřit, že jsem se tomu výtahu tak dlouho vyhýbala, jen abych v něm znovu uvízla.“

„Vážně jsi jím od té doby nejela?“

Zavrtím hlavou. „Chodím výhradně po schodech.“

Podívá se na tlačítko druhého patra, které pořád svítí. „Dvakrát denně dvoje schody? Nemáš toho občas plné zuby?“

Pokrčím rameny a rozhodím rukama. „Tohohle bych měla plné zuby mnohem dřív.“

„Pravda. Slyšel jsem, že jsem k nesnesení.“

Praštím ho do paže. „Tak jsem to nemyslela.“

Odtáhne se, jako by ho to vážně bolelo. „Au!“

Zasměju se. „To přece nebolelo.“

„Ale jo. Jsi silnější, než vypadáš.“ Ukáže na dveře výtahu. „Vsadím se, že bys je dokázala vypáčit.“

Obrátím oči v sloup. Podám mu svůj kalíšek kávy a vykročím ke dveřím, abych se je pokusila otevřít. Předem vím, že se mi to nepodaří. Už jsem to zkoušela minule.

„Ne,“ vzdychnu a vezmu si kafe zpátky. „Nejspíš musím chodit do posilovny častěji.“

„Ale ne. Posilovnu nepotřebuješ. Stačí, když budeš do druhého patra chodit po rukou. Za chvíli budeš silná dost.“

Málem vyprsknu kafe. „To by byl pohled.“ Zkontroluju na mobilu čas. „Ach jo. Jak dlouho tu už jsme?“

Znovu si usrknu kávy, čehož zalituju, protože si uvědomím, že potřebuju čůrat a konzumací dalších tekutin ničemu nepomáhám. Posadím se a zkřížím před sebou nohy. Jake si sedne vedle mě. Ostře se nadechnu. V jeho blízkosti zapomínám, že nenávidím výtahy, i když jen na chvíli.

Všimnu si, že je klidný, jako by netoužil se odsud dostat tak jako já.

„Tak…“ řekne najednou. Obrátím se na něj a čekám, až bude pokračovat. Povytáhne kousky úst. Odlepím pohled od jeho rtů a pohlédnu mu do očí, které hledí přímo na mě. Zadrhne se mi dech. „Slyšel jsem, jak se o mně s kamarádkou bavíte.“

Když si vybavím, co všechno Anne říkala, zrudnu. Nechci vědět, kolik toho slyšel, ale zeptat se musím. „Co přesně jsi slyšel?“

Usměje se. „Že máš hlasitého souseda.“

Kéž bych se mohla schovat. Jestli zaslechl tohle, rozhodně musel slyšet i všechno ostatní.

„Půjčíš mi svůj mobil?“ zeptá se.

Podám mu ho. „Proč?“

„Abych ti mohl dát svoje číslo.“

Začne vyťukávat své kontaktní informace. Nakouknu mu přes rameno. Uložil se jako ‚Sexy soused‘.

Obrátím oči v sloup. „Trochu moc si věříš, ne?“

Pokrčí rameny a mobil mi vrátí. „Jen jsem přijal titul, který jsem dostal.“

Pošlu mu zprávu a k mému překvapení mu navzdory špatnému signálu ve výtahu přijde. „Tak. Teď máš i ty moje číslo.“

Sleduju jeho výraz, když si zprávu čte. Ani se nesnaží skrýt úsměv.

„Jak si mě uložíš? Divná holka z výtahu?“

Zasměje se. „Ani náhodou.“

Pohlédnu na jeho displej, zatímco si moje číslo ukládá pod ‚Roztomilá rosnička‘. Přestože rudnu, cítím, jak mi koutky úst cuká úsměv.

„Tak roztomilá, jo?“ poškádlím ho. „Kolik dalších rosniček znáš?“

„Hodně. Byla bys překvapená. Musel jsem vymyslet speciální číslování pro všechny moderátorky počasí ve svém seznamu kontaktů.“

Opřu se o stěnu. „Jsem trochu zklamaná, že nejsem jedna z nich. Průměrná rosnička číslo sedm zní dobře.“

Zavrtí hlavou a mávne mobilem. „Ne. Tohle sedí líp.“

Náhle se výtah otřese a začne stoupat. „Díky bohu.“

Oba vstaneme ve chvíli, kdy se dveře otevřou v druhém patře. Vyjdu na chodbu. Strčí mezi dveře ruku, aby se nezavřely. „Měli bychom si to někdy zopakovat.“

Podívám se na výtah a zašklebím se. „Ani náhodou.“

Našpulí rty.

„Můžeš mě vzít na večeři, ale nesmí to zahrnovat výtahy.“

Usměje se. „Platí.“

...

Ve svém bytě pokračuju v hledání Lucy Pichlera na Facebooku. Zúžila jsem výběr na města, o nichž vím, že v nich bydlel, počínaje San Diegem, odkud přišel jeho první i poslední dopis předtím, než zmizel. Žádný výsledek. Zkusím to znovu s dalším městem. A dalším. Ale nic. Vypadá to, že všichni Lucové Pichlerové, které jsem našla při počátečním hledání, žijí mimo Spojené státy. Začnu procházet jejich profily, jelikož vím, že se mohl odstěhovat, ale žádný z těch mužů nevypadá slibně.

Soused nade mnou začne dusat. Slyším, jak něco táhne – nebo dokonce kutálí? –, a vzápětí následuje rána na druhé straně místnosti. Přikrčím se, jako by to bylo v mém vlastním bytě, ale pak obrátím oči v sloup, nad sebou i hlasitým sousedem. Ať už tam bydlí kdokoliv, zní to, jako by tam měl bowlingovou dráhu. Pustím hudbu, abych ten hluk přehlušila.

Navzdory hlasitému sousedovi a nechvalně proslulému výtahu to není špatné místo k životu. Je to jeden z těch lepších bytových domů v téhle části Miami. Nemáme vrátného, zato máme Joela, hlídače. Občas, když se nudí – což se děje celkem často –, rád otevírá dveře lidem, co tu bydlí. Pracuje tu tak dlouho, že nás všechny zná jménem. Je jednou z mála věcí, která mi bude chybět, až si koupím dům a odstěhuju se odsud.

Udělám si něco k obědu, a zatímco jím, zabzučí mi mobil. Zvednu ho a zkontroluju obrazovku v naději, že píše Jake, ale není to on. Je to Anne. Poslala mi odkaz na databázi PeopleFinder, kde si můžu vyhledat Lucu Pichlera.

Anne: Abys získala přístup k jeho adrese a tak, musíš zaplatit.

Otevřu odkaz a napíšu do vyhledávacího pole Lucovo jméno. Vyjede seznam různých mužů stejného jména. Bezplatná verze webovky ukazuje jen jejich věk a město. Výsledky mě zatím příliš neohromily. Jeden z mužů je po padesátce, druhý těsně po dvacítce a další se blíží osmdesáti. Buď můj Luca Pichler na tom seznamu není, nebo někdo popletl jeho věk. I tak se rozhodnu za členství zaplatit. Až najdu, co hledám, vždycky ho můžu zrušit.

Platba se zpracuje a stránka se znovu načte, tentokrát s kompletními informacemi. Ukáže se, že geriatrický Luca Pichler žije v domově důchodců v Seattlu. Padesátiletý Luca Pichler žije se svou ženou, příbuznými a šesti dětmi na Rhode Islandu. A nejmladší Luca Pichler v domově pro dospělé osoby s tělesným postižením. Povzdechnu si. Ani jeden nevypadá slibně. Utratila jsem dvacet babek a nejspíš prodají mou identitu tomu, kdo přihodí nejvíc.

Naomi: Nic. Kdybych dneska nedostala ten dopis, předpokládala bych, že je Luca po smrti.

Anne: Divný. A co jeho rodiče? Možná pořád bydlí na jeho staré adrese. Máš ji?

Je to dobrý nápad, nad kterým jsem uvažovala předtím, než mi poslala odkaz na PeopleFinder. Zajdu do ložnice a vytáhnu ze skříně krabici od bot. Nejnovější dopis je nahoře a nejstarší dole. Na zadní stranu každého dopisu jsem si napsala jeho zpáteční adresu, abych vždycky věděla, kam mám psát, i kdybych vyhodila obálku.

Mobilem si vyfotím adresu v San Diegu. Už chci dopisy zase schovat, když vtom mě něco napadne. Postupně je prolistuju a zastavím se u každého, který má novou adresu, a vyfotím si ji. Prvních osm let jsou dopisy ze stejné adresy v San Diegu. Pak chodily ze všech koutů země. Často se stěhoval, ale nikdy nezapomněl připojit novou adresu – až do toho dopisu před dvěma lety.

Vím, že je nepravděpodobné, že by se vrátil na některou ze svých starých adres, ale je to dobrý začátek. Někdo někde přece musí vědět, kde je.

...

V době, kdy Anne dorazí na televizní stanici s kávou, už mám dvě v sobě. Prohlížím si satelitní a radarová data, abych si připravila předpověď počasí na dnešní den, když vtom vedle mě položí šálek, z něhož se ještě kouří.

„Děkuju.“

Aniž bych zvedla oči od obrazovky, natáhnu se pro horkou kávu a usrknu. Slyším, jak si ke mně přitahuje židli a posadí se.

„Nemáš na práci něco důležitějšího? Nebo ti Patrick přikázal sledovat, jak vypiju celej hrnek?“

„Jen jsem byla zvědavá, jestli jsi našla toho svýho ,nepřítele na dopisování‘.“

„Koho?“

„Nepřítele na dopisování,“ zopakuje. „Chápeš? Jste jako kamarádi na dopisování, ale zároveň taky nepřátelé.“

„Chytré.“ Pořád jsem se na ni nepodívala. Soustředím se na obrazovku. Do začátku vysílání zbývá jen deset minut. „Už jsem ti říkala, že na PeopleFinder jsem ho nenašla. Kromě cesty do San Diega mě nenapadá, jak ho vystopovat.“

„To už máš pauzu, Anette?“ ozve se náhle ode dveří.

Obě se otočíme na Patricka, který se šourá do místnosti se štosem papírů v rukou. Ten s sebou nosí vždycky, když chce vypadat zaneprázdněně, aniž by dělal cokoliv produktivního. Taky nikdy neřekl Anne jejím skutečným jménem, ale ‚Anette‘ je nejspíš dostatečně blízko, aby všichni věděli, o kom mluví.

„Jen jsem Naomi donesla kafe,“ vysvětluje.

„Netušil jsem, že roznáška kafe vyžaduje, abys u toho seděla.“

Otočím se zpátky k počítači a obrátím oči v sloup. Anne zamumlá rychlou odpověď a zmizí. Její boty jako obvykle na kobercem potažené podlaze nevydají jediný zvuk. Šéf sleduje, jak odchází, a pak se obrátí na mě.

„Chtěl jsem ti říct, že odvádíš skvělou práci, Naomi.“

Jako jeden z mála vyslovuje mé jméno špatně, přestože jsem ho nesčetněkrát opravila. Už se ani neobtěžuju, ale říkám si, jestli si je vědom toho, že je jediný člověk na stanici, kdo moje jméno vyslovuje takhle.

„Děkuju, Patricku. Cením si toho.“

„Jsi v živém vysílání přirozená,“ pokračuje. „A tvoje grafika je působivá. A tvoje předpovědi dokonale přesné. Vážně skvělá práce. Emmanuel by byl pyšný.“

„Ach. Děkuju. Nevěděl jste, že grafiky jsem pro Emmanuela připravovala poslední dva roky já? Vlastně se poslední rok a půl před odchodem do důchodu nepodíval na jediný radar.“

„Ty už jsi tu dva roky?“ diví se Patrick. „No teda. Tak dlouho mi to nepřipadá.“

„Jo. Dva roky utekly jako voda.“

Celý zrudne. Zmačká papíry, které drží. Usměju se na něj, abych jeho ztrapnění trochu zmírnila. Odejde z místnosti a zanedlouho poté se vrátí Anne. Pokusím se ji zahnat.

„Budeš z toho mít problémy,“ varuju ji.

Protočí oči. „A co udělá? Vyhodí mě?“

„Nejspíš.“

Zasměje se. „Pověz mi o San Diegu.“

Chvíli mi trvá si vzpomenout, o čem jsme se bavily, než nás šéf vyrušil. „Odtamtud přišel Lucův první a poslední dopis. Můžu jen doufat, že tam pořád je.“

„Sledoval tvoji předpověď počasí.“

„No a? Mohl ji sledovat odkudkoliv. Nemusíš žít v místě, abys mohla sledovat lokální stanice.“

„Co budeš dělat?“

„Musím počkat, dokud mi nepošle další dopis. A budu doufat, že příště přidá zpáteční adresu.“

„Co když žádné příště nebude?“

Pokud pominu poslední dva roky, nikdy jsem nebyla déle než měsíc bez dalšího dopisu. Jediný rozdíl je, že teď mu nemůžu odepsat. Vynechal zpáteční adresu záměrně? Nejspíš ano. Možná si ze mě chtěl vystřelit. Nebo třeba nechce, aby jeho manželka věděla, že jsme byli pořád v kontaktu. Hádám, že to je důvod, proč se poslední dva roky odmlčel. Jestli měla v rukou můj poslední dopis – poslední, než mi pošta začala všechny dopisy vracet jako nedoručené –, vůbec bych se jí nedivila. Kdybych si na jejím místě přečetla dopis podobný tomu, co jsem složila já, cítila bych se úplně stejně. Dokud mi jednoho dne neodepsal, nikdy mě nenapadlo, že by si ty dopisy mohl číst někdo jiný než Luca. Žádné množství vrácené pošty to nemohlo napravit. Poslední dva roky jsem strávila s pocitem, že mě kousek chybí. Teď byl ten kousek zpátky, ale bylo tomu skutečně tak? Přece by mi po dvou letech neposlal takovýto list bez zpáteční adresy, pokud neměl v úmyslu napsat další.

„Pošle další dopis,“ řeknu odhodlaně. „Jsem o tom přesvědčená.“

Kapitola čtvrtá

Nepříjemná záděrka

Luca

Ve třech letech mezi pátou třídou a koncem osmičky se toho hodně změnilo. V létě před šestou třídou jsem poprvé políbil holku. Od té doby jsem měl sedm přítelkyň. V sedmé třídě mi rodiče pořídili štěně. Pojmenoval jsem ho Rocky a stal se z něj můj nejlepší kamarád. Z hubeného kluka jsem se stal někým, koho by Naomina starší sestřenice nazvala sexy středoškolákem. Tehdy v páté třídě jsem se podíval do zrcadla a usoudil, že Naomi měla pravdu. Byl jsem hubený a břišáky, na které jsem byl tak hrdý, jsem si ničím nevysloužil. Táta to léto koupil nějaké vybavení do domácí posilovny v garáži, a tak jsme začali společně posilovat.

Milý Luco,

Xoxo

Naomi

Milá Naomi,

Xoxo

Luca

„Co to je?“ zeptal se.

„Nic.“

„To bylo vysvědčení?“ zeptal se Ben.

...