The Problem with Bill Gates:
Reckoning with the Myth of the Good Billionaire

Toto vydání vychází ve spolupráci s Metropolitan Books, imprintem Henry Holt and Company, New York. Všechna práva vyhrazena.

Copyright © Tim Schwab, 2023

Translation © Richard Janda, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-416-7

ISBN mobi: 978-80-7689-417-4

Pro S. S. a S. S.

Prolog

Tato kniha se rodila složitě, jelikož pojednává o složité osobnosti – o jednom z nejbohatších a zároveň nejtajnůstkářštějších lidí na světě.

Bill Gates nereagoval na žádnou z četných žádostí o rozhovor k této knize a nikdo z Nadace Billa a Melindy Gatesových ani jednou za dobu, co o ní píšu, nesouhlasil s rozhovorem. Její zástupci odmítali jakýkoli rozhovor dokonce i před tím, než jsem počátkem roku 2020 otiskl o Gatesovi první článek a než jsem se etabloval jako novinář, který prezentuje Nadaci nikoli jako důvěryhodnou charitu, nýbrž jako mocenskou strukturu. A když jsem publikoval svá zjištění v médiích (Nation, British Medical Journal a Columbia Journalism Review), Nadace na to nereagovala.

Toto ticho se však netýká jen mne. Nadace Billa a Melindy Gatesových obvykle sama sebe ani své představitele nestaví do pozice, kdy by byli nuceni vysvětlovat rozpory v jejím fungování či odpovídat na nepříjemné otázky. Jako kterákoli jiná mocná organizace i Nadace (spravující 54 miliard dolarů) jedná s médii za podmínek, které si sama určí.

A jelikož na Gatesových dobročinných dolarech je v současnosti závislá ohromná spousta lidí a institucí, mnoho zdrojů se v obavách z možných důsledků zdráhá promluvit. V této knize narazíte na řadu nejmenovaných zdrojů, nemusíte však pochybovat o důvodech toho, proč požadovaly zachování anonymity. „Veřejně kritizovat Nadaci, pokud od ní chci získat grant, by bylo sebevražedné,“ poznamenal v roce 2008 Mark Kane, bývalý vedoucí Gatesova vakcinačního programu. „Nadace je na svou image velmi citlivá.“

Hned na začátku chci také vysvětlit, proč Melinda Gatesová nemá v této knize rovnocenné postavení s Billem Gatesem. To proto, že v Nadaci rovnocenné postavení nezaujímá. Vím to jednak od zaměstnanců Nadace, s nimiž jsem mluvil a kteří jasně řekli, že alfou a omegou je Bill Gates. A jednak proto, že to Nadace v roce 2021 sama oznámila. Po rozvodu manželů Gatesových bylo sděleno, že kdyby se během dvouleté zkušební doby nedokázali shodnout na rozdělení pravomocí, odejde z ní Melinda, nikoli Bill. Nadace je financována především z ohromného Gatesova bohatství, které mu přinesl Microsoft, a je to Bill Gates, kdo nakonec rozhoduje o tom, jak se tyto peníze utratí. Tím však netvrdím, že Melinda nemá v Nadaci silné slovo či významný vliv na její chod, a její práci se v knize podrobně věnuji.

Na závěr terminologická poznámka: Nadace Billa a Melindy Gatesových je formálně vzato zaregistrovaná v souladu s daňovými pravidly jako soukromá nadace. Proto tento termín v knize používám, zároveň ji však označuji za filantropickou a charitativní organizaci.

Úvod

Jméno Paul Allen vám možná nic neříká.

Allen byl nezbytnou zapalovací svíčkou, která pomohla zažehnout korporátní motor subjektu, z něhož se stala jedna z nejvlivnějších firem světa – Microsoft. A dlouho byl také obchodním partnerem i nejlepším přítelem jednoho z nejmocnějších lidí, kteří kdy na této planetě žili.

Ani vznešené jméno William Henry Gates III. vám možná nebude hned povědomé. Patří muži narozenému v rodině, která se po generace těšila z bohatství a výsad. Matka Billa Gatese pocházela ze zámožné bankéřské rodiny a jeho otec byl prominentním právníkem v Seattlu. Gates dle vlastních slov vyrůstal v prostředí, kde se běžně řešily záležitosti jako „Dnes přijde na večeři guvernér“ nebo „Právě se rozbíhá tato politická kampaň, zapojíme se do ní“. Rodinná vlivová síť poskytovala mladému Gatesovi neobvyklé příležitosti – mohl například pracovat jako poslíček v zákonodárném sboru státu Washington i v americkém Kongresu.

Paul Allen byl naproti tomu synem knihovníka a jeho rodina musela hodně obětovat, aby mohl studovat na Lakeside, nejprestižnější soukromé střední škole v Seattlu, kde se spřátelil s Billem Gatesem. „Přišel jsem do třídy, kde většina z osmačtyřiceti studentů pocházela z městské elity: synové bankéřů, byznysmenů, právníků a univerzitních profesorů. Až na ojedinělé výjimky to byli konzervativnější kluci, kteří se znali ze soukromých základních škol nebo městského tenisového klubu,“ napsal již zesnulý Allen ve své autobiografii.

Bohatá škola Lakeside poskytovala svým studentům speciální privilegia, třeba přístup k počítači, což v 60. letech byla vzácnost. A právě ve školní počítačové učebně se utvářelo nepravděpodobné přátelství mezi Allenem a o dva roky mladším Gatesem. „O Billu Gatesovi jste hodně rychle mohli říct tři věci,“ vzpomíná Allen. „Byl opravdu chytrý. Byl opravdu soutěživý; chtěl vám ukázat, jak je chytrý. A byl opravdu, opravdu vytrvalý.“

Oba mladíci brzy pochopili, jak by mohli zpeněžit své rozvíjející se programovací dovednosti, a jejich vášeň pro počítače nabrala podnikatelský směr. I práce obnášela soutěživost. Když Allen sehnal brigádu na vývoji mzdového programu, myslel si, že to zvládne bez Gatesovy pomoci. Ten mu však poslal zlověstný vzkaz. „Řekl jsem: ‚Myslím, že podceňuješ náročnost té práce. Pokud si to rozmyslíš a požádáš mě, abych na tom dělal s tebou, budu kompletně řídit nejen tohle, ale úplně všechno, co po mně kdy budeš chtít,‘“ vzpomínal Gates. Allen nakonec skutečně potřeboval s projektem pomoci a jak Gates vysvětlil: „Prostě bylo přirozenější, abych to řídil já.“ S pomocí svého otce Gates následně jejich rostoucímu programovacímu byznysu dal právní formu, sám sebe jmenoval generálním ředitelem a nárokoval si čtyřnásobně vyšší podíl na zisku firmy, než jaký ponechal Allenovi.

Když oba mladíci absolvovali Lakeside, zůstali přáteli, každý se však vydal jiným směrem – Allen na zcela neelitní Washingtonskou státní univerzitu a Gates na Harvard. Allenova akademická kariéra bez jasného cíle rychle vyšuměla, načež ho Gates prý tlačil k tomu, aby se přestěhoval na východní pobřeží, kde by oba mohli svou lásku k počítačům proměnit v něco mimořádného. Allen tak odešel z univerzity a vyrazil do Bostonu.

Allen sám sebe popisoval jako „muže nápadů“ – ustavičně předkládal Gatesovi k posouzení své podnikatelské záměry. Gates, jenž hrál roli šéfa, Allena obvykle zastavil. Bill Gates na to vzpomíná takto: „Pořád jsme mluvili o tom, jestli můžeme propojením spousty mikročipů udělat něco mohutného. Jestli můžeme udělat emulátor 360 s použitím mikrospínačů. Jestli dokážeme vytvořit systém, kde by spousta lidí mohla získávat spotřebitelské informace. Prostě spousta různých nápadů.“

Po měsících marného snažení Allen konečně přišel s nápadem, který se Gatesovi zamlouval: vytvořit programovací jazyk pro Altair, jeden z prvních široce dostupných osobních počítačů na světě. Gates ze svého pokoje na kolejích v Harvardu naslepo zavolal do sídla společnosti v Novém Mexiku a klasicky po „gatesovsku“ blufoval, že právě dokončuje vývoj nového softwaru pro Altair. Společnost ho pozvala, aby přiletěl a svůj produkt předvedl. Gates a Allen následně strávili osm vyčerpávajících týdnů sestavováním programu. Když nadešel čas setkání, letěl tam Paul Allen. Sice si neuměl vymýšlet tak přesvědčivě jako Gates, alespoň však vypadal dospěle. Gates, byť už dospělý muž, byl známý svým chlapeckým zjevem, čehož Microsoft později využíval a prezentoval ho jako geniální dítě.

Obchod se uskutečnil a byl natolik úspěšný, že Gates krátce poté odešel z Harvardu, aby se mohl věnovat své nové firmě. A byla to jeho firma, jak Allen rychle zjistil. Přestože v zakázce Altair hrál Allen zcela zásadní a ústřední roli (vymyslel také název „Microsoft“, složeninu ze slov mikroprocesor a software), Gates okamžitě trval na většinovém vlastnictví a přidělil si 60 % firmy. Allen vzpomíná, že ho takové prosazování moci u obchodního partnera zarazilo, ale nedohadoval se.

Gates si očividně uvědomil, jak snadné bylo Allena přesvědčit, tak s ním začal znovu vyjednávat a nestydatě požadovat ještě větší podíl. „Udělal jsem většinu práce… a hodně jsem toho obětoval, když jsem odešel z Harvardu,“ řekl. „Zasloužím si víc než 60 procent.“

„O kolik víc?“

„Řekněme tak 64.“

Allen píše, že neměl žaludek na to, aby se s Gatesem handrkoval, podle mého názoru se však nemohl vyrovnat s tím, co se ve skutečnosti dělo: jeho nejlepší kamarád ho odrbával. „Později, když se náš vztah změnil, jsem uvažoval nad tím, jak Bill došel k těm číslům. Pokoušel jsem se do něj vcítit a uvažovat jako on a došel jsem k závěru, že to bylo velmi prosté: Kolik nejvíc můžu získat?… Mohl se klidně hádat, že ten poměr odráží přínos každého z nás, odhaluje však také rozdíl mezi synem knihovníka a synem právníka. Mě učili, že dohoda je dohoda a dané slovo platí. On byl ale flexibilnější.“

Jak Microsoft rostl a časem přesídlil do Seattlu, Allen byl i nadále mužem nápadů. Vypráví, jak přišel s důležitým řešením, aby software Microsoftu mohl fungovat na počítačích Apple, a sice skrze hardwarové zařízení zvané SoftCard. Tento produkt v roce 1981 zpřístupnil Microsoftu nový trh a přinesl miliony potřebných dolarů. Allen chtěl stále věřit, že jsou s Gatesem rovnocenní partneři, a tak se rozhodl využít úspěchu SoftCard a zatlačit na Gatese ohledně většího podílu ve firmě. Když si mohl svůj díl vyjednat Gates, tak proč ne on?

„O tomhle se vůbec nechci bavit,“ odpálkoval ho Gates. „Už s tím nikdy nezačínej.“

„V té chvíli ve mně něco zemřelo,“ přemítá Allen. „Myslel jsem, že naše partnerství je založené na férovosti, ale tehdy jsem pochopil, že Billův vlastní zájem převálcoval všechny ostatní faktory. Můj partner se snažil zabrat si co největší část a nepustit ji, jenomže to jsem nemohl akceptovat.“

Poslední potupou bylo, když Allen (v době, kdy se zotavoval z léčby non-Hodgkinova lymfomu, tedy onemocnění, jemuž později podlehl) zaslechl Gatese, jak plánuje další snížení jeho vlastnického podílu. Gates výhrůžkami přinutil Allena ke snížení jeho podílu ve firmě z 50 na 40 procent, následně na 36 a chtěl stále více.

„Přehrával jsem si ten rozhovor v hlavě, když jsem jel domů,“ řekl Allen, „a přišlo mi to čím dál hnusnější. Pomáhal jsem tu firmu rozjet a stále jsem byl aktivním členem vedení, i když omezený svou nemocí, a můj partner a kolega teď kul pikle, jak mě oškubat. Byl to zištný oportunismus, nic jiného.“

Toto zničující rozuzlení v Allenově autobiografii, zdánlivý popis jeho nepravděpodobné cesty, jak se stal miliardářem, lze však chápat i jako zdrcující reflexi jeho zkrachovalého vztahu s Billem Gatesem – mužem, jehož měl upřímně rád, jenž však nebyl schopen skutečného přátelství, neboť sám sebe považoval za nejlepšího. Gatesovo nejpravější já je – dle Allenova popisu – člověk s nutkáním neustále dokazovat svou nadřazenost, „který vás chtěl nejen porazit, ale také rozdrtit, kdyby mohl.“

O Gatesovi byly napsány tucty knih, téměř všechny v 90. letech a počátkem nového tisíciletí, a zeširoka líčí jeho panovačného ducha a prudkost. Popisují také jeho přehnaně suverénní, agresivní a šikanózní chování – zdánlivě vůči všem, přátelům i protivníkům. Gatese necharakterizovala jen vášnivost, ale též silné emoce, a často je popisován jako dítě, které nedokáže či nechce ovládat svou popudlivost. Zjevně mu dělalo potěšení pucovat své podřízené v Microsoftu. V 90. letech časopis Playboy popsal jeho styl jako „řízení ztrapňováním – zpochybňování zaměstnanců, což u některých vede až k záchvatům pláče“.

Paul Allen popisuje Gatesovy neustálé „tirády, zastrašování a osobní verbální útoky“ nejen jako projevy šikany, ale také jako významnou překážku firemní produktivity. Gates se svým zaměřením na negativní motivaci proslul frází: „To je ta nejblbější zasraná věc, jakou jsem kdy slyšel.“

Někdo by mohl tvrdit, že u kapitána průmyslu na úrovni, na níž se Gates v globální ekonomice pohyboval, jsou narcisismus a prudkost potřebné. Ať na to nahlížíme jakkoli, Gates svou firmu řídil železnou rukou – a celý počítačový průmysl začal vnímat jako své dominium. A počet jeho obětí rychle narůstal. „Bill často přišel k vysoce postavenému člověku v počítačové firmě a začal na něho křičet, že to musí být takto, a pokud to takto nebude, tak zajistí, že náš software nebude na jejich bednách fungovat. Co uděláte, když jste jedním z těchto lidí? Jste v háji. Nemůžete dopustit, aby Microsoft nepodporoval váš hardware, takže musíte udělat, co on chce,“ líčí Scott McGregor, který před lety býval zaměstnancem Microsoftu. Jak v 90. letech poznamenal jiný vedoucí softwarový pracovník: „Je to součást Billovy strategie. Rozdrtit člověka. Buď ho přinutí, aby dělal, co po něm chce, nebo ho rozdrtí.“

Svůj nejskvělejší tah Microsoft provedl počátkem 80. let, kdy IBM – tehdy jedna z nejmocnějších společností na světě – požádala poměrně malou, ale namyšlenou softwarovou firmu ze Seattlu o operační systém pro své stolní počítače. Většina médií tento obchod popisovala jako produkt nepotismu. Gatesova matka seděla spolu se šéfem IBM ve správní radě United Way, jedné z nejvýznamnějších charitativních organizací na světě, a tento vztah mohl výrazně napomoci jejímu synovi. Gatesův otec softwarové firmě svého syna také pomáhal; největším klientem jeho právní kanceláře se stal Microsoft.

Zádrhel obchodu s IBM spočíval v tom, že Microsoft žádný operační systém neměl. Takže našel firmu, která ho měla, a software získal. Díky tržní síle IBM se zbrusu nový MS-DOS stal standardem ve svém odvětví a položil základy miliardové nadvládě Microsoftu nad počítačovým průmyslem. O pár desetiletí později ve většině počítačů celého světa stále běží operační systém Microsoftu, dnes nazývaný Windows. Bill Gates svou mantru „počítač se softwarem od Microsoftu na každém kancelářském stole a v každé domácnosti“ učinil skutečností.

Tato epizoda ukazuje, že má-li Gates pro něco mimořádné nadání, nejsou to inovace, vynálezy ani technologie. Spíše je byznysmen; vyniká schopností porozumět obchodním dimenzím technologií a inovací, získávat kontakty, vyjednávat a jít tvrdě za svým, dokud neovládne způsob, jakým to celé funguje.

Bill Gates se postupem času stal jedním z nejobávanějších kapitánů průmyslu. Jak Microsoft rostl, začal expandovat mimo poměrně malou oblast počítačového softwaru. Zvažoval koupi firmy Ticketmaster, monopolního prodejce vstupenek na koncerty a sportovní akce. Poté Gates vystoupil na ostře sledované konferenci zpravodajských médií a vyvolal rozruch v souvislosti s potenciálním nákupem médií. (Microsoft následně začal vydávat časopis Slate a spustil kanál MSNBC, jehož se ale později zbavil.) „Všichni v komunikačním byznysu jsou z Microsoftu paranoidní, včetně mě,“ prohlásil tehdy mediální magnát Rupert Murdoch.

V určitou dobu Microsoft začal být vnímán už ne jako monopol, ale spíše jako impérium, na které firmy pohlížejí stejně jako mnoho vlád celého světa na americkou armádu. Prostým manévrováním jedné letadlové lodě tím či oním směrem Pentagon může nenápadně vysílat mocné poselství: Vaše budoucnost je v našich rukou.

„Soupeřil jsem s Microsoftem dlouhé roky, nikdy jsem si ale plně neuvědomil, jaké velikosti nabyl, a to nejen jako firma, ale jako značka a součást celonárodního povědomí,“ poznamenal v roce 1998 Eric Schmidt, tehdy vedoucí pracovník firmy Novell (a pozdější výkonný ředitel Googlu). „Jsou za tím produkty, marketingový moloch, bohatství Billa Gatese, všechny ty články v časopisech. Tohle všechno.“

Tento moloch však nebyl neotřesitelný. Pod Gatesovým vedením firma udělala několik zásadních chybných kroků, když nerozeznala potenciální existenční hrozbu pro svůj podíl na trhu v podobě sítě World Wide Web. Ve snaze to dohnat Microsoft neobratně zosnoval plán, jak pohřbít poskytovatele vytáčeného internetového připojení America Online, do něhož soukromě značně investoval i Paul Allen. Gates nonšalantně řekl jednomu Allenovu známému: „Proč by s námi chtěl Paul soupeřit? Já prostě budu… přicházet každý rok o peníze, dokud nebudeme mít největší tržní podíl v online oblasti. Jaký má smysl s tím soupeřit?“ Allen to rychle pochopil a vycouval.

Gates s Microsoftem zaměřil pozornost také na internetové prohlížeče, jimž dominovala firma Netscape. Microsoft zatlačil na výrobce počítačů a přinutil je, aby prodávali své produkty již vybavené jeho vlastním prohlížečem Internet Explorer, společně s jeho operačním systémem Windows.

To se ukázalo jako začátek konce Billa Gatese v Microsoftu. Následoval ostře sledovaný protitrustový soudní spor, v němž americké ministerstvo spravedlnosti v roce 1998 obvinilo firmu ze získání monopolního postavení. Gates se s nevysvětlitelnou namyšleností rozhodl, že osobně přechytračí vládní žalobce, a souhlasil s tím, že jeho svědecká výpověď bude natáčena na video. Jeho následný velice trapný výkon firmu značně poškodil. Řadu dní Gates hrál roli arogantního pana Všeználka, únavně přeformulovával každou otázku, která mu byla položena (dokonce debatoval o definici slova definice), a neustále zpochybňoval inteligenci právníků stojících proti němu. (Příslušná videa jsou stále na YouTube.) Byla to vynikající ukázka Gatesovy schopnosti vyhýbat se odpovědi a jeho pomateného velikášského komplexu. Paul Allen – a s ním zbytek světa – sledoval Gatesovo veřejné přetvařování se směsicí úžasu a hrůzy.

„Následný všeobecný a silný odpor proti Microsoftu Billa zasáhl do hloubi duše,“ poznamenal Allen. „Býval miláčkem obchodního tisku, protřelým podnikatelem a technologickým géniem. Teď ho média vykreslovala jako surovce, který ohýbal pravidla a zřejmě je i překračoval.“

Soud vynesl rozsudek v roce 1999 a prohlásil Microsoft za monopol potlačující inovaci. Mnohé z nejpřísnějších postihů, včetně pokynu k rozdělení společnosti, však byly po odvolání zrušeny. Microsoft nicméně i poté čelil ostře sledovaným žalobám od konkurentů a Evropské unie, které jen posilovaly toxickou pověst firmy.

Lidé najednou po Billu Gatesovi veřejně plivali. Vysmívali se mu i v seriálu Simpsonovi. Jak Bill Gates, tak Microsoft potřebovali změnu. Zrodila se Nadace Billa a Melindy Gatesových.

Bill Gates koketoval s filantropií již během 90. let, když však protitrustové soudní spory poslaly veřejný obraz jeho firmy ke dnu, rychle zvýšil své výdaje na charitu o několik řádů. Do konce roku 2000 vložil do nově vytvořené nadace více než 20 miliard dolarů. Najednou byl nejštědřejším filantropem na Zeměkouli a zároveň nejbohatším člověkem na světě s majetkem ve výši 60 miliard dolarů. Těchto dvou poct si paradoxně užíval i v následujících letech. Ať rozdal, kolik chtěl, zůstával nejbohatším člověkem na světě. (Nicméně v době, kdy tuto knihu píšu, s majetkem přesahujícím 100 miliard dolarů klesl v žebříčku boháčů na šestou příčku.)

Gatesova náhlá štědrost uprostřed PR krize se zpočátku setkala s opodstatněným skepticismem. Zbohatlíci z nedávné minulosti a titáni průmyslu jako John D. Rockefeller či Andrew Carnegie využívali ve svém pozdějším životě charitu k zastření bezohledných obchodních počinů, díky kterým tak zbohatli. A filantropie byla v USA vždy poměrně úzce spjata se skandály a kontroverzí. V uplynulých letech jsme se dozvěděli, že usvědčený sexuální delikvent Jeffrey Epstein využíval charitativní dary k budování vlivové sítě, která ho chránila před zvídavým pohledem veřejnosti. Rodina Sacklerových, jejíž šmelinářství spojené s prodejem léku proti bolesti OxyContin přispělo k vyvolání opioidní epidemie ve Spojených státech, se mohutně zapojila do filantropie, aby odvedla pozornost slušné společnosti od zdrojů svého bohatství. Lance Armstrong si svou charitativní činností v nadaci Livestrong vybudoval pověst lidumila, i když čelil obvinění (následně potvrzenému), že za jeho dominancí v cyklistickém pelotonu stojí doping. Hillary Clintonová čelila vyšetřování, když se provalilo, že během svého působení ve funkci ministryně zahraničí USA se mnohokrát sešla s donátory Nadace Hillary a Billa Clintonových, včetně Melindy Gatesové (Clintonová popřela, že by ji ve funkci jakkoli ovlivňovali). A Trumpova nadace v roce 2018 oznámila ukončení činnosti poté, co generální prokurátor státu New York prohlásil, že „nebyla v podstatě ničím jiným než šekovou knížkou sloužící obchodním a politickým zájmům Donalda Trumpa“.

Schopnost globálních elit využívat filantropii k prosazování svých soukromých zájmů či napravení své pověsti nebyla v počátcích fungování Nadace Billa a Melindy Gatesových médiím lhostejná a novináři na přelomu tisíciletí měli odvahu mluvit s Gatesovými kritiky a otevřeně zpochybňovat jeho dárcovství – například když Nadace darovala veřejným knihovnám počítače vybavené softwarem Microsoftu. „Toto ani nelze považovat za filantropii,“ řekl tehdy jeden kritik. „Je to jen pokrývání trhu, usnadňování budoucího prodeje.“

Zároveň se však začal odvíjet další příběh, který předpokládal Gatesovu nevinu. Čeho Gates se svou zarputilostí honicího psa mohl dosáhnout, kdyby se zaměřil na potlačování nemocí, hladu a chudoby namísto pohřbívání svých obchodních konkurentů? V tomto příběhu se Gates stal čeřitelem stojatých vod, jehož zbohatlická nadace ze Seattlu vnášela do světa filantropie dlouho opožděnou zodpovědnost. „To znamená provést výzkum a věcnou analýzu toho, co Gates… činil dlouhé roky při vývoji softwarových produktů, ale aplikovat to na vymýcení malárie či dětské obrny v rozvojových zemích,“ napsal časopis Time v roce 2000.

Pokud se Gatesovi začalo dostávat pochopení ve sdělovacích prostředcích, může to být také proto, že jeho filantropické úsilí nám umožnilo oddávat se hluboce zakořeněnému okouzlení bohatstvím. Měli jsme před sebou muže, jenž získal v byznysu nemravné bohatství a teď ho zjevně rozdává. Byl zářným příkladem toho, jak kapitalismus nakonec a trvale plní své sliby, že přinese užitek všem zúčastněným. A na škodu rozhodně nebylo, že Nadace začala rozdávat stovky milionů dolarů zpravodajským redakcím (včetně periodik Guardian, Der Spiegel a Le Monde a organizací ProPublica či NPR), ani že Melinda Gatesová dlouhé roky seděla ve správní radě deníku Washington Post.

Gatesovy filantropické exkurze také souzněly s převažujícím neoliberálním ekonomickým modelem tehdejší doby, podle něhož by pohotoví a efektivní aktéři ze soukromého sektoru mohli – a také měli – převzít většinu práce naší těžkopádné, byrokratické vlády. Bill Gates se stal významným partnerem a neocenitelným frontmanem velkých hráčů a jejich obchodních zájmů (od zemědělství přes školství po finančnictví), když pod praporem charity vnášel korporátní ideologii do veřejného života. Gates nám tvrdil, že tak, jako předtím Microsoft podněcováním počítačové revoluce výrazně uspíšil sociální pokrok, i jeho nadace bude pracovat s farmaceutickými a agrochemickými firmami na vyléčení nemocných a nasycení hladovějících.

Americký prezident George W. Bush při setkání v Bílém domě v roce 2007 tento nový model filantropie nazval „úžasným příkladem sociálního podnikání, kdy se obchodní důvtip využívá k řešení sociálních problémů“. Gates následně obdržel Prezidentskou medaili svobody od Baracka Obamy, čestný rytířský titul od královny Alžběty II. a vyznamenání Padma Vibhušan od indické vlády za výjimečnou a významnou službu. A jeho renomé zjevně dále stoupalo. Když se objevil na titulní stránce časopisu Time coby Osobnost roku 2005 (s Melindou a zpěvákem Bonem ze skupiny U2 v pozadí), americký Kongres tento okamžik ukotvil společnou rezolucí č. 638, v níž „poblahopřál Billu Gatesovi, Melindě Gatesové a Bonovi“ k tomuto ocenění. Tento legislativní akt měl 71 podporovatelů.

„Myslím, že to není zveličování, když se řekne, že Bill Gates je nejdůležitějším jedincem naší generace. Myslím to vážně,“ prohlásil novinář Andrew Ross Sorkin na jedné akci New York Times v roce 2019, kde seděl vedle Gatese. „To, co uskutečnil s Microsoftem v soukromém sektoru, změnilo tvář naší kultury a způsob, jakým dnes žijeme. A se svou nadací mění celý svět.“

Aureola – či dokonce kult – kolem Gatesových dobrých skutků stále rostla. Svět mu ani tak neodpustil mimořádnou chamtivost a destruktivní monopolní sílu, které ho dotlačily do pozice extrémně štědrého filantropa, jako spíše na jeho předchozí období zapomněl. Obrovská hodnota darů – kolem osmdesáti miliard dolarů přislíbených do začátku roku 2023 – rozbila veškerá zbývající podezření ohledně Gatesových záměrů. Ať se na to díváte z jakéhokoli úhlu, tyto ohromné dary zcela zřejmě sloužily vyššímu dobru než jen k rychlému napravení dárcovy značně pošramocené pověsti. Gates se skutečně pustil do budování dlouhodobé charitativní instituce, která – jak Nadace velmi ráda prohlašuje – zachraňuje životy.

V rámci jedné akce konané v roce 2006, na níž miliardář Warren Buffett prohlásil, že většinu svého osobního jmění daruje Nadaci Billa a Melindy Gatesových, čímž dramaticky vzroste její kupní síla, Gates oznámil, že během jeho života „budeme mít vakcíny a léky na eliminaci zátěže způsobené nemocemi“, a sice proti dvaceti chorobám, které celosvětově zabíjejí nejvíce pacientů. Později, v roce 2020, Gates závazek Nadace ještě navýšil, když hrdě oznámil, že „cílem není jen postupný pokrok. Musíme své úsilí a zdroje naplno upřít k velkým výzvám, které – pokud uspějeme – zachrání a zlepší životy.“

Takové sliby se staly běžnou součástí identity Nadace. Gates každou chvíli nasměroval naši pozornost k zářícímu městu na kopci, které budoval, k místu, kde „všechny životy mají stejnou cenu“. A ve světě zoufale toužícím po hrdinech chtěla většina z nás jeho utopické vizi věřit. Gates se ve svém charitativním tažení stal nejen nezpochybnitelným, ale také nedotknutelným.

Jen stěží lze zveličit, jak mimořádná, naprostá a rychlá byla Gatesova veřejná proměna. Z nenasytného, bezcitného, tyranského monopolisty se stal „jemný, mile hovořící filantrop“ a „laskavý, soucitný a příjemný“ lídr, jak o něm prohlásily televizní stanice ABC a CNBC. Ve skutečnosti se Gates samozřejmě nezměnil. Neprodělal transplantaci mozku ani neprošel zázračnou proměnou osobnosti. V Nadaci zůstává tím samým panovačným, příkrým tyranem, jakým byl v Microsoftu, kotlem plným vášní, který snadno vybuchuje. „Bill se sedmdesát procent času choval k lidem jako naprostý a totální kretén a z třiceti procent to byl neškodný, zábavný a superchytrý vědátor,“ řekl mi jeden bývalý zaměstnanec. Další sdělil: „Když jste tam pracovali, tak jste si na Billovi cenili mimo jiné to, že byl nefiltrovaný. Bylo vzrušující ho poslouchat, když mluvil, protože jste nikdy nevěděli, co za chvíli řekne.“

Melinda Gatesová byla naproti tomu úplně stejná při osobních setkáních i na veřejnosti – kultivovaná, a to natolik, že se vše zdálo být předem připravené. A to samozřejmě znamenalo, že když se ti dva někde objevili společně, „zraky všech přítomných se upíraly na Billa. Co dnes naznačuje řeč jeho těla? Bude nadávat? Bude házet věcmi? Protože Melinda nic takového nikdy nedělala.“

Bill Gates má ve zvyku dostat se do centra pozornosti a nikdy neměl přílišné výčitky svědomí ohledně své agresivity či záchvatů vzteku. Když se svět netočí podle něj, když má pocit, že ho někdo zpochybňuje nebo že nemá takovou kontrolu nad věcmi, jakou požaduje, může se rozpoutat učiněné peklo. Lidé jsou komplikované bytosti, to bezpochyby, Gates ale nikdy nebyl „jemný a příjemný“. Spíše naopak: charitativní činnost vždy sloužila k posílení jeho vlivu. A on velmi účinně využívá filantropii k prosazení svého vůdčího postavení v celé řadě témat. Nárokuje si vlastnictví a ovládnutí oblastí, o něž usiluje – od takzvaných nemocí chudých přes zemědělství v subsaharské Africe po vzdělávací standardy v USA. Gates tyto projekty opanoval s velmi jasnou ideologií, jak by svět měl fungovat, nabízením řešení sociálních problémů skrze inovace a technologii, posilováním nadřazenosti soukromého sektoru, propagací důležitosti duševního vlastnictví a především přeuspořádáním světa způsobem, který mu zajistí místo u rozhodovacího stolu, nejlépe v jeho čele.

Způsob, jakým Bill Gates provozuje charitu, se kategoricky liší od přístupu většiny ostatních. Jeho nadace nepředává peníze chudým lidem, aby je použili tak, jak by chtěli. Ani vytrvale nechodí do terénu za zamýšlenými příjemci, aby si vyslechla jejich problémy, zvážila jejich řešení, financovala jejich nápady. Gates peníze ze svého soukromého jmění daruje své soukromé nadaci. Poté v korporátním sídle Nadace za půl miliardy dolarů shromáždí malou skupinu poradců a expertů, aby rozhodli, které problémy stojí za jeho čas, pozornost a peníze a která řešení by se měla uskutečnit. Pak Nadace nalije peníze do univerzit, think-tanků, zpravodajských redakcí a nátlakových skupin a dá jim jak šek, tak seznam úkolů, které mají splnit. Gates tak najednou vytvořil komnatu ozvěn plnou lidí, kteří tlačí politickou diskusi vstříc jeho nápadům. A výsledky jsou ohromující.

Nadace Billa a Melindy Gatesových sama zafinancovala jednu z nejvýznamnějších – a nejkontroverznějších – změn v americkém školství v poslední době, iniciativu Common Core State Standards, což je v podstatě nový operační systém školství v USA. Mezitím se Bill Gates stal v mnoha afrických zemích nejsilnějším hlasem při tvorbě zemědělské politiky: protlačuje desítky nových pravidel, nařízení, zákonů a veřejných postupů, vždy v souladu se svou korporátní a na soukromý sektor orientovanou vizí toho, jak by měla fungovat globální ekonomika. A během pandemie covidu-19, kdy námi zvolení státníci neobratně vytvářeli plán reakce, Gates využil dlouholeté zkušenosti své nadace s vakcínami a dostal se do pozice, která mu umožňovala rozhodovat o životě několika miliard nejchudších lidí na Zemi, čímž v podstatě převzal roli Světové zdravotnické organizace.

Tyto smělé intervence byly velmi úspěšné v tom, že Billa Gatese vynesly na světovou scénu, po praktické stránce se však jednalo vesměs o velké neúspěchy, a to jak v porovnání s cíli, které si stanovila sama Nadace, tak podle jakéhokoli nezávislého měřítka úspěchu. Ukazuje se, že náprava komplikovaných problémů, jako třeba veřejného zdravotnictví či školství, je mnohem složitější, než si Bill Gates myslel. A také se ukazuje, že miliardářská filantropie není řešením.

Ano, charitativní dary Nadace lidem občas skutečně pomohly, avšak její šikanózní přístup způsobil značné vedlejší škody, které jsme z velké části ignorovali. Dominantní příběh řídící veřejné přijetí Nadace se celou dobu zaměřuje na pokrokové cíle, její ohromné dary a na životy, které údajně zachraňuje. V této hluboce nevyvážené, neobjektivní debatě bylo vždy málo prostoru pro seriózní veřejnou diskusi a dostatečně jsme nepochopili, co Nadace ve skutečnosti dělá. Není to tak, že Bill Gates prostě jen věnuje peníze na boj proti nemocem a na zlepšení školství a zemědělství. Využívá své obrovské bohatství k získání politického vlivu, k předělání světa podle svého omezeného světonázoru.

Byli jsme zkrátka přinuceni věřit, že Bill Gates je filantrop, jenže ve skutečnosti je to mocný vlivový hráč. A byli jsme přinuceni považovat jeho nadaci za charitu, byť ve skutečnosti se jedná o politickou organizaci – o nástroj, který Gates využívá k ovládání veřejné politiky. „Díky své slávě a pověsti a tomu, co provádí se svými penězi, k nám má okamžitý přístup,“ poznamenal v roce 2020 tehdejší lídr senátní většiny USA Mitch McConnell. „V řadě těchto zemí je mnohem efektivnější než vláda, a to je určitě přidaná hodnota pro veřejnou zdravotní péči po celém světě.“

Gates využívá svůj přístup – včetně setkání s kýmkoli od Baracka Obamy přes Donalda Trumpa po Angelu Merkelovou – k úspěšnému nátlaku na vlády, aby nasměrovaly miliardy dolarů od daňových poplatníků do jeho charitativních projektů. Dolary z našich daní vydatně subvencují Gatesovo charitativní impérium, přičemž veškerou slávu získává Bill Gates, jenž nepodléhá v podstatě žádnému systému brzd a protivah v souvislosti s tím, jak naše peníze využije. Bill Gates již mnoho let figuruje na každoročním seznamu deseti nejmocnějších lidí sestavovaném časopisem Forbes, ale jelikož svou moc prosazuje skrze filantropii, nijak ji nekontrolujeme ani nezpochybňujeme.

Nejpůsobivějším rozměrem tohoto vlivu je možná děsivý účinek, který vytváří. Přestože kritiků Nadace je bezpočet, mnozí z těch, kteří ji znají nejlépe, se zdráhají promluvit z obavy, že by přišli o její mecenášství nebo na sebe přivolali hněv Billa Gatese. Tato autocenzura je natolik známá, že akademici pro ni dokonce zavedli název: Bill chill (doslova mrazení z Billa). Je to jeden z celé řady rozporů definujících Nadaci Billa a Melindy Gatesových: nejviditelnější humanitární subjekt na světě je zároveň jednou z nejobávanějších světových organizací.

To ale neznamená, že Bill Gates nemá dobré úmysly. A neměli bychom pochybovat o jeho přesvědčení, že skutečně pomáhá světu. Musíme si však uvědomit, že pomáhá tím jediným způsobem, který zná: ovládáním. Gatesovým nedostatkem (možná tragickým) po celou dobu jeho působení v Microsoftu i v Nadaci vždy byla jeho neoblomná víra sama v sebe, že má pravdu a že vše, co dělá, dělá správně, že je ten nejchytřejší široko daleko a zrozený k vedení.

Právě Gatesovy dobré úmysly jsou v určitých ohledech problémem. Podíváme-li se na nejodpornější vůdce historie, najdeme mezi nimi spoustu patologických narcisistů (povětšinou mužů), kteří skutečně věřili, že právě oni nejlépe vědí, co je pro druhé nejlepší. V určitou chvíli musíme uznat, že tento model moci je nenávistný a nedemokratický. A musíme také uznat, že humanitářství zacílené na opravdový lidský pokrok – rovnost, spravedlnost, svobodu – vyžaduje, abychom zpochybňovali nezodpovídající se moc a nelegitimní lídry.

A to znamená, že Bill Gates představuje problém, nikoli řešení. Nárokuje si moc, na kterou nemá právo a kterou si nezaslouží. Nikdo ho nezvolil ani nejmenoval, aby vedl svět – v žádné oblasti. A přesto je tady, bije se v prsa, zabírá pódium a mečí do megafonu svá řešení na všechno – od změny klimatu přes dostupnost antikoncepce po pandemii covidu-19.

Po dvaceti letech Gatesova velkolepého filantropického experimentu již skutečně nadešel čas na přehodnocení tohoto nejmocnějšího světového lidumila, zejména s ohledem na novou generaci technologických miliardářů kráčející v jeho šlépějích. Jeff Bezos a jeho bývalá manželka MacKenzie Scottová přislíbili, že odevzdají na dobročinnost většinu svého bohatství, dohromady více než 150 miliard dolarů. Mark Zuckerberg učinil podobné prohlášení, stejně jako stovky dalších velmi bohatých signatářů kampaně Giving Pledge, kterou spustila Nadace s cílem rozšířit filantropii miliardářů. Byť to zní kontraintuitivně, vyhlídka na stovky miliard (možná bilionů) dolarů, které se mohou objevit jako filantropické dary, je důvodem k obavám, nikoli k oslavám.

Stejným způsobem, jakým globální elity využívají příspěvky v kampaních a lobbing k ovlivňování politiky, se filantropie stala dalším nástrojem vlivu v repertoáru miliardářů. Schopnost mimořádně bohatých lidí hladce proměnit své osobní jmění na politickou moc je jasným signálem selhávající demokracie a vzestupu oligarchie. A to pro nás znamená důraznou výzvu, abychom se sami sebe zeptali, zda toto je svět, v němž chceme žít – svět, v němž nejsilnější slovo mají ti nejbohatší, v němž tleskáme pochybným magnátům a velebíme je za hromadění bohatství, které si veřejně rozdělují v charitativních projektech, skrze něž nedemokraticky prosazují své politické světonázory.

Bill Gates představuje ve zkoumání této záležitosti ideální případovou studii, neboť v mnoha ohledech je nejvýraznějším příkladem dobrých skutků, které miliardář může provést, nejlepším příkladem toho, co globální elita s dobrými úmysly může vykonat. V uplynulých letech novináři popsali stohy papíru o vlivu peněz v politice v případě bratrů Kochových a Ruperta Murdocha, ještě více papíru však popsali vychvalováním Billa Gatese jako „šlechetného miliardáře“ a líčením jeho údajně nezištné charitativní kampaně na záchranu světa před sebou samým. Sdělovací prostředky, spolu s Gatesovou obrovskou PR mašinérií, vytvořily svět zjednodušujících příběhů (ne-li pohádek) s poselstvím, že v souvislosti s Nadací skoro není co kritizovat: Byli byste raději, kdyby Bill Gates utrácel své peníze za sportovní auta a honosná sídla? Byl by svět skutečně lepší, kdybychom na Gatesovi vymáhali daně a utrácení této obrovské sumy nechali na naší dysfunkční vládě?

Chceme-li získat odpovědi na tyto otázky a skutečně pochopit, jak Bill Gates proměnil své bohatství skrze filantropii na politickou moc, musíme pátrat hluboko v jedné velmi temné soukromé instituci. Odhalíme charitativní nadaci, jejíž aktivity se naprosto liší od běžné definice charity i od její vlastní rétoriky a deklarovaného poslání.

Objevíme muže, jenž v pozici nejštědřejšího člověka v historii světa dokázal zbohatnout, nikoli zchudnout. Uvidíme, jak bezvýznamné či bídné jsou jeho dary v porovnání s jeho obrovským bohatstvím – rozdává peníze, které nepotřebuje a které by nikdy ani nedokázal utratit. Uvidíme, jaký nevýslovný prospěch přináší Gatesově rodině její filantropie: miliardy dolarů na daňových zvýhodněních, veřejná chvála, politická moc a schopnost obohatit či posílit organizace, k nimž má blízko – například elitní soukromou střední školu v Seattlu, na kterou chodil Gates i jeho děti a které Nadace věnovala sto milionů dolarů.

Uvidíme stovky miliard dolarů od daňových poplatníků plynoucí na subvencování Gatesových charitativních projektů, přestože máme jen velmi omezenou kontrolu nad tím, jak naše peníze utrácí. Zjistíme, že v mnoha případech tyto peníze ani nemůžeme sledovat, neboť Nadace rozdává miliardy dolarů ve formě temných peněz.

Objevíme charitativní nadaci, která zjevně stejnou měrou peníze vydělává jako rozdává; která se volně a rozsáhle věnuje komerčním aktivitám, dává miliardy dolarů soukromým firmám, má mnohamiliardové výnosy z investic a dokonce zakládá a řídí soukromé podniky. A objevíme whistleblowery ze soukromého sektoru, kteří tvrdí, že tato Nadace – stejně jako předtím Microsoft – zneužívá svou tržní sílu a její chování narušuje hospodářskou soutěž.

Spatříme ohromující vlivovou síť, již si Nadace vybudovala, zahrnující početné uskupení zástupců a bílých koní k provádění její agendy. Uvidíme, jak tyto organizace – vytvořené, financované a řízené Nadací – samy sebe prezentují jako nezávislé subjekty a vzbuzují dojem mohutné podpory pro svou agendu. Prozkoumáme, jak se tato zástupná moc mění na moc politickou (doma i v zahraničí), a pochopíme, že devětašedesátiletý Gates plánuje rozšířit svou moc i v následujících desetiletích.

Objevíme organizaci, která – jak sama přiznává – je „řízena zájmy a touhami rodiny Gatesů“, nikoli potřebami či tužbami zamýšlených příjemců. Objevíme organizaci okouzlenou sebou samou (svými experty, svými odpověďmi, svými strategiemi a svým zakladatelem), která je ochotná rozmašírovat kohokoli, kdo se jí postaví do cesty. Uvidíme nadaci se zpátečnickým koloniálním pohledem, která se spoléhá na excelentně placené technokraty v Ženevě a Washingtonu při řešení problémů chudých lidí žijících v Kampale a Uttarpradéši. A objevíme muže trpícího syndromem hlavní postavy, jenž neustále prosazuje své vedení a odbornost v záležitostech, pro které nemá žádnou průpravu, kvalifikaci ani pověření.

Spatříme organizaci, která sama sebe urputně označuje za přeborníka vědy, rozumu a faktů, která však otevřeně obchoduje s ideologií. Spatříme filantropii, která utrácí obrovské sumy peněz za hodnocení a poměřování jiných organizací, současně však dělá všechno možné i nemožné, aby zamezila jakémukoli nezávislému hodnocení či poměření své vlastní práce. Narazíme na miliardy dolarů plynoucí z Nadace na univerzity a do zpravodajských redakcí, které se spolehlivě vyvarují jakékoli kritiky na její adresu. Objevíme „kartel úspěchu“ tvořený jednotlivci a skupinami, kteří se obávají jakkoli kritizovat Billa Gatese, aby nepřišli o jeho mecenášství, kteří však dychtivě poukazují na jeho dobré skutky. A uslyšíme zprávy o vypočítavé, neutuchající snaze Nadace umlčet kritiky a zadusit jakoukoli debatu. Uvidíme však také, že toto snažení ovládat a monopolizovat debatu má své meze. Dokládá to mimořádná kritika, jež se v souvislosti s Nadací objevila, nezískala však patřičnou pozornost.

Pochopíme, že Bill Gates je vlk v rouše beránčím i císař bez šatů. Spatříme muže, jenž se ze všech sil brání jakékoli zodpovědnosti, a instituci, jejíž aktivity zjevně nikdy nesplňují její velkomyslná prohlášení, ať už se jedná o životy, které dle vlastních tvrzení zachraňuje, či lidský pokrok, který uskutečňuje. Objevíme muže, který po desetiletí čelí osobním obviněním z nevhodného chování na pracovišti, a to v Microsoftu i v Nadaci, a který učinil nepochopitelné rozhodnutí spojit své charitativní podnikání s usvědčeným sexuálním delikventem Jeffreym Epsteinem. Zjistíme, že bez ohledu na to, jak nehorázné jsou jeho chybné kroky či jak mohutná je naše takzvaná kultura rušení (cancel culture), Bill Gates zůstává z velké části imunní vůči systému brzd a protivah, dokonce i ze strany Kongresu a amerického berního úřadu.

Spatříme hluboce ahistorickou a nenápaditou nadaci, která se rozhodla vzkřísit neúspěšné charitativní projekty staré několik desetiletí, jako třeba „zelenou revoluci“ v africkém zemědělství, a řadu aktivit v plánování rodičovství, které koketují s kontrolou populace. Spatříme instituci, která nás již dlouhé roky vyzývá, abychom hleděli k obzoru, k převratným technologiím, které představí, a průkopnickým intervencím, které uskuteční. A uvidíme, konkrétně i všeobecně, jak se Nadaci nepodařilo dosáhnout toho, co si stanovila, ať se jedná o vymýcení dětské obrny, zavedení průlomových vakcín, revoluci v zemědělství a v americkém školství či vedení světa v reakci na covidovou pandemii. Spatříme organizaci, která v důsledku svého ohromného bohatství na cestě kupředu neustále selhává.

Spatříme instituci, jež prosperuje z absurdních ekonomických nerovností, které vládnou světu, a spoléhá na to, že většina z nás bude příliš chudá nebo příliš hloupá, aby její velkorysost odmítla. Pochopíme, že těch více než 150 miliard dolarů, jimiž Bill Gates disponuje (skrze svůj osobní majetek a soukromý nadační fond), tvoří typický symbol a hnací mechanismus nerovnosti, nikoli její řešení. Poznáme, že Gatesovy světotvorné aktivity neučinily náš svět rovnoprávnějším ani spravedlivějším místem. Zjistíme, že Gates se svou všeználkovskou a přezíravou povahou nedokáže udělat nic převratného a velmi často nadělá více škody než užitku. Pochopíme, že ambicí Nadace není změnit svět, ale spíše ho udržovat přesně takový, jaký momentálně je, a přitom se agresivně držet svého obvyklého přístupu, který brání skutečným sociálním změnám nutným k překonání nerovnosti.

Spatříme organizaci, která již dosáhla svého zenitu a nyní se pomalu potápí pod vahou své byrokracie a namyšlenosti, která jede dál jen na výpary dávno odešlé doby neoliberálních představ a zoufale se drží své významnosti. A spatříme – konečně – obrat ve zpravodajských médiích, která se v roce 2021 změnila z Gatesových propagátorů v jeho kritiky a přinesla záplavu zdrcujících titulků, jež svědčí, že Gatesův kult je dostatečně zralý k přezkoumání: „Bill Gates byl již dlouho před rozvodem pověstný pochybným chováním“, „Bill Gates by měl přestat poučovat Afričany o tom, jaký druh zemědělství Afričané potřebují“, „Jak Bill Gates blokoval globální dostupnost vakcín proti covidu“.

Uvědomíme si, jak je Nadace zranitelná a že je zodpovědností nás všech ji zpochybňovat. Zjistíme, že se díváme do zrcadla a ptáme se, proč jsme Billu Gatesovi tak dlouho umožňovali získávat od nás takovou moc. Budeme hloubat nad svým kolektivním stockholmským syndromem, kvůli němuž jsme uvěřili, že Gatesovo uchvácení moci máme velebit, nikoli napadat. A konečně pochopíme, že Bill Gates a jeho nadace nejsou jen tak nějakým problémem, ale naším problémem.

1

Zachráněné životy

V roce 2019 se v Oxford Union, nóbl diskusním klubu propojeném s Oxfordskou univerzitou, konala debata na téma, zda být miliardářem je nemorální. Spisovatel Anand Giridharadas tvrdil, že ano, a dokládal to hříchy superbohatých lidí a falešnými přísliby miliardářské filantropie.

„Nacházejí nové chytré způsoby, jak lidem platit co nejméně a co nejpochybněji. Vyhýbají se placení daní nezákonně i legálně ukrýváním svých bilionů v daňových rájích… Lobbují za politická řešení, která neslouží veřejnému zájmu, ale naopak – veřejnost na ně doplácí a boháči z nich dále bohatnou. Vytvářejí monopoly dusící hospodářskou soutěž. Způsobují sociální problémy, aby na nich vydělali,“ vypočítával Giridharadas přečiny miliardářské třídy. „A pomocí filantropie, do níž vkládají část svého pochybně získaného bohatství, nejen přikrášlují svou pověst, ale ve skutečnosti si vytvářejí možnosti, jak pokračovat v tom, co dělají… Toto jsou úmyslné skutky nemorálnosti.“ Navzdory svému rétorickému nadání a populistickým argumentům Giridharadas se svým týmem v debatě neuspěl. Přes Billa Gatese prostě nemohli přejít.

Protiargument jejich oponentů, kteří předložili příběh o šlechetném miliardáři založený na dobrých skutcích Nadace Billa a Melindy Gatesových, zněl v zásadě takto: „Tvrdíte, že Bill a Melinda Gatesovi jsou nemorální, i když založili Nadaci, která funguje v souladu s jejich přesvědčením, že všechny životy si jsou rovny,“ poznamenal filozof a profesor Princetonské univerzity Peter Singer. „Gatesovi do své nadace dosud vložili padesát miliard dolarů a další budou následovat. Tvrdíte, že jsou nemorální, přestože nepochybně zachránili již… několik milionů životů, možná více než kterýkoli jiný žijící člověk.“

Obměny tohoto podmanivého argumentu dlouho představovaly protipól jakékoli kritiky miliardářské třídy. Exponované osobnosti americké politiky – například členka Sněmovny reprezentantů Alexandria Ocasio-Cortezová či senátoři Elisabeth Warrenová a Bernie Sanders – tvrdí, že by miliardáři neměli existovat, ale tím se vystavují snadnému protiútoku. To by totiž znamenalo konec Nadace a (v důsledku toho) smrt milionů dětí.

Toto téma lze považovat za tradiční moudro mainstreamové debaty o Gatesovi, zmiňované již dlouhá léta takovou spoustou lidí, že se z něho stala podobná danost jako gravitační zákon či nevyhnutelnost smrti a daní. Zeptáte-li se, jaké dvě věci si většina lidí s Nadací Billa a Melindy Gatesových spojí, budou to ohromné sumy peněz, které rozdává, a životy, které zachraňuje. „Vyvážený, zdravý, promyšlený pohled na Billa Gatese musí začít pochopením a uznáním významu toho, co udělal, nikoli jeho zavržením,“ tvrdí Kelsey Piperová, novinářka pracující pro Vox, přičemž uvádí ty „miliony“ životů, které Gates zachránil.

A když se někdo opováží podívat se na Billa Gatese kriticky bez vyjádření patřičného respektu, ihned bude upozorněn: „Váš článek vůbec nezmiňuje, že Gates zachránil již miliony životů těch nejchudších lidí na světě,“ poznamenal David Callahan, redaktor webu Inside Philantropy, v kritice mého prvního textu o Nadaci, který vyšel jako hlavní článek v periodiku The Nation počátkem roku 2020.

Přestože se tvrzení o zachráněných životech stalo ústředním argumentem veřejné debaty o Gatesovi, spočívá na jednoznačně pochybném základě. Do veřejného povědomí zjevně proniklo nikoli jako výsledek nezávislého průzkumu a posudků, nýbrž bezmyšlenkovitým citováním Nadace a její rozsáhlé PR mašinérie. „Víte, přes šest milionů lidí by dnes nežilo, kdyby nebylo vakcín, jejichž vývoj a distribuci jsme financovali,“ řekl Bill Gates v American Enterprise Institute v roce 2014. „A to je měřitelný aspekt.“

O rok dříve však Gates zmínil, že jeho filantropické dary zachránily deset milionů životů. Takže lze-li zachraňování životů měřit, není to exaktní věda. Gatesova čísla se rok od roku mění, jeden rys však přetrvává: počty „zachráněných životů“ vždy zjevně pocházejí od Nadace či skupin, které financuje.

Nadace dodala finance (a dle všeho i redakční směřování) knize Millions Saved (Zachráněné miliony), kterou vydal think-tank Centrum pro globální rozvoj, jehož provoz z velké části (90 milionů dolarů) financuje právě Nadace. Institute for Health Metrics and Evaluation při Washingtonské univerzitě (Institut pro měření a hodnocení zdraví, příjemce více než 600 milionů dolarů od Gatese) publikoval v odborném lékařském časopise The Lancet statistický článek „Lives Saved Scorecard“ přinášející souhrn životů zachráněných Billem Gatesem. Univerzita Johnse Hopkinse vytvořila matematický model „Lives Saved Tool“, něco podobného nabízí i Vaccine Impact Modelling Consortium (Konsorcium pro modelování dopadu vakcín). Obě organizace získávají finance od Gatese.

Přestože se Nadace věnuje širokému spektru témat (od školství v USA přes zemědělství v Africe po plánování rodičovství ve spoustě chudých zemí), téměř veškerou svou palebnou sílu na PR věnuje propagaci své práce spojené s globální zdravotní péčí a rozvojem, neboť se jedná o oblasti, v nichž může nejpůsobivěji poukázat na úspěch, tedy životy, které zachraňuje.

Gatesovy závody v zachraňování životů dosáhly vrcholu v roce 2017 poté, co Warren Buffett, jeden z nejznámějších světových investorů a boháčů, vyzval Billa a Melindu Gatesovy, aby se zamysleli nad tím, jak využili těch třicet miliard dolarů, které jejich nadaci daroval. „Mnoho lidí chce vědět, odkud přicházíte, kam směřujete a proč,“ uvedl Buffett ve svém dopise. „Vaše nadace bude vždy středem pozornosti. Proto je důležité, aby byla dobře chápána.“

Gatesovi ve své veřejné reakci poděkovali Buffettovi za „největší dar, jaký kdy někdo někomu na něco poskytl“.

„Nemůžeme ukázat žádné údaje o prodeji a zisku,“ stálo v dopise Buffettovi. „Nemůžeme oznámit cenu akcií. Pozorně však sledujeme čísla, která řídí naši práci a měří náš pokrok… Můžeme se vyjádřit skrze čísla, která stojí za naší prací. Začněme tím nejvýznamnějším: 122 milionů. Tolik dětských životů jsme zachránili od roku 1990.“

Bill Gates v dopise dále vysvětluje: „V roce 2015 přežilo více dětí než v roce 2014. V roce 2014 jich přežilo více než v roce 2013 a tak dále. Když to všechno sečtete, za uplynulých 25 let bylo zachráněno 122 milionů dětí mladších pěti let. Jedná se o děti, které by zemřely, kdyby úmrtnost zůstala na stejné úrovni jako v roce 1990.“

Tuto vzrušující metriku úspěchu Nadace později vpletla do svých veřejných prezentací a za její publikování zaplatila periodiku Fast Company. Deník Guardian, též financovaný Gatesem, napsal vlastní pochvalný portrét Nadace – zachránkyně 122 milionů životů a s chválou a velebením přišly New York Times a bezpočet dalších médií. „Je obtížné, ne-li nemožné, určit přesný počet zachráněných životů,“ poznamenala redakční rada deníku Dallas Morning News, když v roce 2020 udělila Melindě Gatesové titul „Texasan roku“ – poněkud zvláštní pocta vzhledem k tomu, že do té doby žila několik desetiletí v Seattlu. „Běžné číslo na internetu je 122 milionů. Kolik je to přesně, to nemůže nikdo vědět, i když Nadace důkladně sleduje svou efektivnost v tom, jak stále více lidem po celém světě pomáhá vést zdravý produktivní život.“

Kde se tedy údaj 122 milionů vzal? Ve své původní prezentaci tohoto čísla Gatesovi citovali graf z týdeníku Economist, který ukazoval pokles dětské úmrtnosti během několika desetiletí. (Za pozornost stojí, že Nadaci pojí dlouholetý pracovní vztah se sesterskou výzkumnou organizací tohoto týdeníku, Economist Intelligence Unit, byť není jasné, kdy tento vztah začal.) Pokud si dáte tu práci a vypátráte nepojmenovanou studii z Economist, zjistíte, že tento graf vychází ze studie think-tanku Brookings Institution. A pokud půjdete po této stopě dále, objevíte, že tato studie se ve skutečnosti jmenuje „Sedm milionů zachráněných životů“. Ani Economist ani Brookings číslo 122 milionů neuváděly. Autor studie John McArthur z Brookings Institution řekl, že nemá tušení, jak Nadace k tomu číslu došla, nabídl však určitý kontext. „Výsledek, který člověk obdrží, záleží na tom, jakou otázku pokládá,“ sdělil mi. „Různé nereálné podmínky poskytnou různé odpovědi – otázka ‚jaký pokrok učinil svět celkově‘ vede k jiné odpovědi než otázka ‚jakého pokroku bylo dosaženo ve vztahu k předchozím trendům‘, a každý výpočet je ještě navíc ovlivněn dalšími parametry.“

Toto je oblast, v níž Nadace disponuje nezvyklým vlivem a mocí. Financováním studií a hodnotících zpráv, které říkají světu, co dělá, může Nadace ovlivňovat, jakým způsobem se budou pokládat otázky či jaká data se využijí. To následně formuje výsledky a závěry studií. Nadace navíc někdy financuje média, která tato zjištění předkládají veřejnosti. Velká část z toho, co víme o práci Nadace Billa a Melindy Gatesových, jejích metodách a dosažených úspěších, pochází přímo od samotné Nadace.

Když Nadaci umožníme, aby sama definovala metriky svého úspěchu – kolik životů zachránila – a také aby dodala měření, poskytneme jí nebezpečnou míru epistemické moci, schopnost formovat to, co víme a jak smýšlíme o nejmocnější soukromé nadaci na světě. Ve výsledku se pak marketingové kampaně vytvořené a zveličené samotou Nadací stávají naším výchozím bodem k jejímu pochopení, ačkoli by stejně dobře mohly být naším výchozím bodem k jejímu zpochybnění.

Nadace nereagovala na žádný dotaz k této knize, není tedy jasné, jak došla k tomu rozsáhle propagovanému číslu. Krátký Gatesův popis ukazuje, že jeho analýza se zjevně zakládá na nereálné podmínce nicnedělání – na představě, že bez Nadace by trendy úmrtnosti z 90. let 20. století beze změny pokračovaly po celou první i druhou dekádu nového tisíciletí. To však není relevantní ani smysluplná analýza, pokud tedy člověk nevěří, že kdyby nebylo Billa Gatese, svět by se skutečně zastavil. Taková analýza nám také neříká, kolik z těch 122 milionů životů bylo zachráněno přímo díky Gatesovi a kolik zachráněných životů souviselo s bezpočtem jiných proměnných a událostí, které s Nadací nijak nesouvisejí.

Výše uvedené však neznamená, že Nadace nepomáhá zachraňovat životy. Pomáhá. Například pomáhá s aplikací očkování, a vakcíny zachraňují životy. K tomu však vedou i jiné cesty: vzdělávání lékařů a sester, budování a vybavování klinik či investice do dopravní infrastruktury, aby tyto kliniky byly dostupné pacientům. Kde a jak utratíme naše omezené zdroje na veřejnou zdravotní péči, je politické rozhodnutí. A právě proto Nadace vyvolává kritiku, protože je nedemokratickou silou. Využívá své bohatství a vlivnou pozici k zajištění toho, aby její priority byly i našimi prioritami. Vstupuje do partnerství s bohatými státy a tlačí je k tomu, aby výdaje na zahraniční pomoc směřovaly do jejích charitativních projektů, což odklání peníze daňových poplatníků od jiných projektů, které by mohly zachránit ještě více životů či mít jiný, významnější přínos.

Většina úspěchů, které si Gates nárokuje, se při bližším zkoumání rozpadá. Dobrým příkladem je tažení Nadace proti rotavirům, které způsobují průjem a těžkou dehydrataci. V roce 2022 se Bill Gates vychloubal: „Podpořili jsme vytvoření nové vakcíny proti rotavirům, jež snížila počet dětí, které na tuto nemoc každoročně umírají, o 75 procent: z 528 000 v roce 2000 na 128 500 v roce 2016.“

Tento pokles úmrtnosti však s prací Nadace na vakcínách souvisí jen málo, pokud vůbec. Je pravda, že na nákazu rotaviry umírá méně lidí, jenže tento trend odstartoval dlouho před tím, než se Nadace této nemoci začala věnovat a než bylo v chudých zemích doporučeno očkování (2009). Za snížením úmrtnosti stojí především zlepšená hygiena a umývání rukou, čistá pitná voda a širší dostupnost orální rehydratační léčby (a všeobecně dostupnost lékařské péče). Pozornost si zaslouží také krutá ironie vakcín proti rotavirům: v chudých zemích, kde jsou nejpotřebnější, nejsou tak účinné jako v zemích bohatých. To neznamená, že nepředstavují důležitý nástroj. Jen nejsou jediným nástrojem – ani zázračným řešením, jakým by je Nadace chtěla mít. Skutečné zlepšení veřejného zdraví vyžaduje, abychom se věnovali zásadnějším problémům chudých, například zajištění zdravé stravy, čisté vody, zdravotní péče, příjmů na živobytí a bydlení.

„Ano – biomedicínské technologie (zejména vakcíny a antibiotika) nám umožnily udržet více lidí naživu,“ řekl mi David McCoy, výzkumník z Univerzity OSN. „Tato závislost na technologii je však křehká a přehlíží skutečnost, že za předčasnou úmrtnost na celém světě může především chudoba. Silný důraz, který Nadace klade na technologie, a Gatesovo aktivní opomíjení klíčových sociálních faktorů zdraví nepochybně znamenají, že Nadace působí více škody než užitku.“

McCoy stojí za jednou z mála nezávislých analýz toho, jak se šířilo slavné tvrzení o zachráněných životech. Jedná se o akademickou studii publikovanou v roce 2013, která zkoumá jednoho z největších partnerů Nadace v zachraňování životů, Globální fond pro boj s AIDS, tuberkulózou a malárií. „Model k získání těchto čísel [počtů zachráněných životů] je vysoce podezřelý a také neuvěřitelně zkreslený,“ řekl mi McCoy. „Zahrnuje všemožné přičítání, které prostě není odůvodněné.“

Dokonce i v Gatesově úzkém přístupu k veřejné zdravotní péči zaměřeném na léky nacházíme zásadní slabiny. Například téměř polovina všech dětí na celém světě v současnosti není očkována proti rotavirům. Vzhledem k existenci vakcín a k tomu, že Bill Gates si očividně nárokuje „vlastnictví“ rotavirové infekce, neměl by za tyto neúspěchy převzít alespoň částečnou zodpovědnost? Je-li ochotný shrábnout uznání za pokrok, jehož jsme docílili, překrucováním a nesprávnou interpretací dat k nafouknutí úspěchů své nadace, neměly by mu patřit také nedostatky v jeho filantropické práci?

Co v Gatesově příběhu o zachraňování životů skutečně bije do očí, je naprosté opomíjení toho, kolik životů se zachránit nepodaří. Každý rok celosvětově zemře kolem šedesáti milionů lidí, a mnozí z nich na nemoci, kterým lze předcházet nebo které lze léčit. Vypovídá to o paradoxu současného lékařství: spousty lidí umírají proto, že jejich léčba je příliš drahá nebo místní zdravotnické systémy nejsou na potírání dané nemoci vybaveny. Opět za tím hledejme problém chudoby a nerovnosti. Občas je příčinou monopolní trh, tedy způsob, jímž jsme uspořádali politickou ekonomii související s léky, vakcínami a diagnostikou.

Bill Gates zastává názor, že patenty a ochrana duševního vlastnictví představují odměnu pro firmy za obrovské výdaje, které vynakládají na výzkum a vývoj nových léků a jejich uvádění na trh. Jako odměnu jim tedy poskytneme uzákoněnou monopolní sílu ve formě patentů, aby se jim vrátily jejich investice. Monopolní patenty vedou k vysokým cenám, kdybychom ale systém změnili, neměly by podle Gatese firmy žádné pohnutky k vývoji nových léků a umíralo by mnohem více lidí.

K tomuto názoru však Gates nedošel nezávislým výzkumem ani nezaujatým zjišťováním. Jeho postoj utvářela jeho kariéra v Microsoftu, jehož příjmy závisejí na stejných faktorech, jaké pohánějí farmaceutický průmysl: patenty a autorská práva. Bez silných práv na ochranu duševního vlastnictví by Microsoft nebyl tak úspěšný a Bill Gates by nepatřil mezi nejbohatší lidi světa. A také by nebyl filantropem. Gates věří, že inovativní technologie Microsoftu zahájila počítačovou revoluci, a také tomu, že farmaceutické firmy ve svém patentově zaměřeném obchodním modelu zachraňují životy.

„Do dnešních dnů naše nadace zachránila kolem deseti milionů životů, které by se jinak nepodařilo zachránit, a naším cílem pro další dekádu je padesát milionů. Tohle bychom ale nikdy nedokázali, nebýt našeho partnerství s farmaceutickými firmami,“ prohlásil v roce 2013. „Díkybohu za patentové zákony, které jim umožňují vynalézat léky, které můžou prodávat a pak najímat výzkumníky [k vývoji dalších léků]. Úžasně se vyznají v lékových databázích, chemických analýzách a takových věcech. A žádný z jejich patentů v podstatě neexistuje v žádné rozvojové zemi. Nikdy nenarážíme na problém s duševním vlastnictvím. Ani jednou u žádného léku. Protože v chudých zemích, ve kterých působíme, v devadesáti nejchudších zemích… nikdo nepodává patenty, nikdo je nevymáhá. Je to v podstatě transfer lidí kupujících léky v bohatém světě, kteří teď umožňují, aby se tyto věci dělaly za mizivé náklady. Všechny vakcíny, které děláme, jsou s velmi nízkými náklady – snažíme se, aby přesně taková byla cena [pro ty nejchudší lidi na světě].“

Ve skutečnosti kvůli problémům s duševním vlastnictvím miliony lidí zemřely a nadále umírají. I když v chudých zemích patenty neexistují, jak tvrdí Gates, neznamená to, že monopolní patenty firem jako Pfizer či Merck neovlivňují ceny a dostupnost léků. Léčením nejchudších lidí na světě nadnárodní farmaceutické firmy nevydělají, takže v těchto zemích své produkty často vůbec neprodávají (přinejmenším ne za cenu přijatelnou pro místní obyvatele). A jak jsme to viděli u pandemie covidu-19, farmaceutické firmy také odmítají sdílet přesné složení svých produktů s výrobci generických léčiv, kteří dokážou vyrábět léky a vakcíny levně pro chudé země.

Mnozí odborníci na veřejné zdraví považují farmaceutickou lobby „Big Pharma“ a její monopolní patenty za překážku pokroku, nikoli za motor inovace. Marcia Angellová, bývalá redaktorka lékařského týdeníku New England Journal of Medicine, ve své knize The Truth About the Drug Companies: How They Deceive Us and What to Do About It (Pravda o farmaceutických firmách: jak nás podvádějí a co s tím dělat) zcela stírá představu, že patenty umožňují tomuto odvětví získat zpět náklady na inovace. Zdaleka největší výdaje ve farmaceutickém průmyslu nejdou na výzkum, nýbrž na marketing, jelikož firmy se snaží ze svých monopolních patentů vymačkat co nejvíce. „Ceny, které si farmaceutické firmy účtují, mají jen malou spojitost s náklady na výrobu léků, a mohly by se výrazně snížit, aniž by to jen náznakem ohrozilo výzkum a vývoj,“ píše Angellová. „Toto odvětví, v současnosti primárně marketingový stroj na prodej léků s pochybným účinkem, využívá své bohatství a moc k tomu, aby na svou stranu získalo každou instituci, která by mu mohla stát v cestě, včetně Kongresu, Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv, akademických lékařských center a samotných lékařů… V posledních letech bylo na trh uvedeno jen pár opravdu významných léků a ty většinou vycházely z výzkumu placeného daňovými poplatníky ve vědeckých institucích, malých biotechnologických firmách nebo Národních institutech zdraví.“

Zatímco mnozí lékařští odborníci a zdravotničtí pracovníci považují za nutné reformovat farmaceutický průmysl a změnit (či zpochybnit) náš patentový systém, Bill Gates považuje – a totéž chce po nás – farmaceutickou lobby za humanitárního partnera, který potřebuje ty správné pobídkové odměny. Jeho řešením je poskytnout tomuto odvětví stimuly, aby „trhy fungovaly pro chudé“, nebo přimět monopolní lékařství, aby pracovalo pro chudé. Nejpřesvědčivějším příkladem formování trhu ze strany Nadace je její práce s vakcínami, což spojuje obě Gatesovy vášně – obchodování a inovace. „Stejně jako jsem v době svého působení v Microsoftu mluvil o kouzlu softwaru, teď trávím čas mluvením o kouzlu vakcín,“ vysvětlil v roce 2011. „Představují nejúčinnější a nákladově nejefektivnější zdravotnický nástroj, který byl kdy vynalezen. Rád říkám, že vakcíny jsou zázrak. Pouhých pár dávek vakcíny dokáže ochránit dítě před oslabením a smrtelnými nemocemi na celý život.“

Gatesovým zásadním projektem na distribuci vakcín je organizace nazvaná Gavi (dříve Globální aliance pro vakcíny a očkování), kterou jeho nadace založila v roce 1999 s počátečním kapitálem 750 milionů dolarů. Do Gavi, sídlící v Ženevě, Nadace následně nalila více než šest miliard dolarů, čímž se Gavi stala zdaleka největším příjemcem financí od Nadace. Je také klíčovým zdrojem Gatesova PR v souvislosti se zachráněnými životy.

Organizace se chlubí, že běžnými postupy naočkovala téměř miliardu dětí, díky čemuž dle svého tvrzení zachránila 15 milionů životů. Bill Gates pravidelně uvádí Gavi jako jeden z projektů, na který je ve své filantropické práci nejpyšnější. Také Melinda Gatesová hrdě mluví o Gavi jako o organizaci, která „se zasloužila o to, aby v zemích se středními a nízkými příjmy poklesl počet dětí umírajících před dosažením věku pěti let o 40 %“. (Tato tvrzení se objevují ve spojení s výzkumem financovaným Nadací.)

Gavi samotná žádné nové vakcíny nevyvíjí. Ani nepracuje s farmaceutickou lobby na přesunu technologie vakcín k výrobcům v chudých zemích. Místo toho shromažďuje obrovské sumy peněz od dárců (většinou daňových poplatníků) k nákupu vakcín od farmaceutického průmyslu. Pokud Big Pharma předtím neměla motivaci dodávat vakcíny do chudých zemí, rozhodně ji má teď s Gavi, která vynakládá miliardy dolarů na chod trhů.

Největší jednotlivý nákup, který Gavi za dobu svého působení uskutečnila, se týkal vakcín proti pneumokokovým nákazám (v hodnotě minimálně čtyř miliard dolarů), které chrání proti běžným původcům zápalu plic. Na toto očkování připadala v jednu dobu přibližně polovina celkového rozpočtu Gavi. Toto zaměření odráží fakt, že zápal plic je nejčastější ze smrtelných dětských nemocí, kterým lze předejít očkováním. Okolo čtyř set tisíc dětí každoročně zemře na infekce, jimž by šlo zabránit, kdyby byla příslušná vakcína celosvětově dostupná.

Přístup Gavi k distribuci vakcín však zjevně není zacílený na celosvětovou dostupnost. Působí pouze v nejchudších zemích a vakcínu proti pneumokokům dodává jen asi polovině tamějších dětí. A jakmile se chudoba v těchto zemích trochu zmírní, „povýší“ a ocitnou se mimo program Gavi. Jistý zdroj z farmaceutického průmyslu to cynicky přirovnal k dealerovi drog, který nové zákazníky láká na dárečky zdarma („první rauš je na mě“) a pak očekává, že od té chvíle začnou nakupovat za vyšší tržní cenu.

Trhu s vakcínami proti pneumokokům vládl po minulé dvě dekády monopol, či spíše duopol, Pfizer a GSK. Nesmírná tržní síla těchto dvou farmaceutických firem jim umožňuje účtovat si vysoké ceny, což také dělají. Stovky milionů lidí po celém světě nejsou očkovány, protože si vakcínu nemůžou dovolit a protože Gates a Gavi se k nim nedostanou. Tudíž opět navzdory tomu, co Bill Gates prohlašuje, patentové monopoly mají mohutný dopad na chudé obyvatele celého světa.

„Přibližně 430 milionů dětí mladších 15 let žije v zemích s nulovým pokrytím PCV [pneumokokovou konjugovanou vakcínou],“ tvrdí koalice Every Breath Counts (Každý nádech se počítá), jejímž členem je i Nadace Billa a Melindy Gatesových. „Cenou za to jsou v konečném důsledku dětské životy ztracené následkem zápalu plic.“ Výzkum financovaný Nadací odhalil, že „duopol GSK-Pfizer omezuje dodávky a potlačuje konkurenční tržní síly, které snižují ceny“. A dodává, že „cenové a dodavatelské bariéry“ vedou k tomu, že miliony dětí nemají přístup k vakcínám.

S nedostatečnou dostupností pneumokokových vakcín se potýkají dokonce i bohaté země. Pátrání deníku New York Times v roce 2014 odhalilo, jak rodiny i pediatři kvůli tržní síle firmy Pfizer těžko sháněli vakcíny. Cena očkovací látky proti pneumokokům od Pfizeru v USA postupem času tajemně rostla, ačkoli by se dalo čekat, že zvyšování výroby přinese efektivitu a cena klesne. Pátrání dále ukázalo, že poté, co vláda Singapuru (další bohaté země) zavedla povinné očkování proti pneumokokům pro všechny děti, místní ceny nevysvětlitelně vyskočily o 50 procent. Potvrzovalo to domněnku, že jakmile si Big Pharma udělá z trhu rukojmí, může zákazníky oškubat.

Dostane-li lékařský monopol úplnou volnost, dle popisu Billa Gatese se začne řídit zákonem ekonomie trickle-down (prokapávání bohatství k chudým): „Když se bavíme o problému s těmito nemocemi – a zní to hrozně, když to říkám –, když nemoci postihnou bohaté i chudé země, trickle-down nakonec funguje ve prospěch těch nejchudších, protože vysoké náklady na vývoj se vykompenzují v bohatém světě a pak, když skončí patentová ochrana, se [léky] prodávají za mizivé náklady chudým, takže z toho mají prospěch všichni.“

Gatesovo utopické myšlení narazilo se zápalem plic na tvrdou realitu. Hlavním zdrojem příjmu firmy Pfizer byla až do nástupu lukrativní vakcíny proti covidu-19 vakcína proti pneumokokům, z jejíhož prodeje měla roční zisk kolem šesti miliard dolarů. Peníze vložené do vývoje této vakcíny se firmě vrátily pravděpodobně několikanásobně, avšak ten jedinečný okamžik popisovaný Gatesem – kdy se vakcína náhle „prodává za mizivé náklady chudým, takže z toho mají prospěch všichni“ – nikdy nenastal.

Dvacet let poté, co se první dětská pneumokoková vakcína na světě dostala na trh, zůstává nedostupná pro velkou část Zeměkoule. Miliony dětí zemřely a nadále umírají na nemoc, proti které máme vysoce účinnou vakcínu. Cynicky lze poznamenat, že Pfizer a GSK si ze zápalu plic udělaly zlatý důl. A mohli bychom tvrdit, že Bill Gates na to koukal se založenýma rukama – či to dokonce podporoval.

Než aby se Nadace pustila do řešení základního problému, tedy monopolní síly firem Pfizer a GSK, váhala, snažila se vytvořit dotace a pobídky a přemluvit monopoly, aby se chovaly charitativněji – nebo trošku míň chamtivě. Gates, Gavi a další dárci přišli před kamery a mikrofony s „předběžným tržním závazkem“: shromáždili 1,5 miliardy dolarů, aby vyslali signál farmaceutickému průmyslu, že peníze jsou k dispozici. Cílem tohoto plánu bylo „omezit riziko výrobců vakcín a podnítit vytvoření nových, levnějších pneumokokových konjugovaných vakcín“.

Přestože fond slíbil, že na trh přinese „nové“ konkurenční vakcíny, Gavi nakonec oněch 1,5 miliardy dolarů předala jako bonus firmám GSK a Pfizer, čímž v podstatě odměnila, ne-li upevnila jejich monopolní sílu. Gavi vždy vyjednává s farmaceutickými firmami na zajištění nižších cen, něž jaké platí bohaté země, Pfizer a GSK však díky tomuto novému bonusu dostaly až 7 dolarů na jednu dávku vakcíny. To je sice mnohem méně, než kolik se platí v bohatých zemích, podle mnoha odhadů však několikanásobně více, než kolik činí výrobní náklady. „Představou bylo vytvořit udržitelný model,“ popsala firma Pfizer svoji spolupráci s Gavi v roce 2010. „Neměla to být prodělečná záležitost.“

Ve zprávě pro své investory firma Pfizer hrdě mluvila o přínosech spolupráce s Gavi ve formě zvýšení korporátních příjmů a „získání většího respektu společnosti“. Bill Gates věří, že prospěch z tohoto modelu „kreativního kapitalismu“ mají i chudí obyvatelé planety. „Co se týká naší nadace, v oblastech, kde se snažíme pomáhat těm nejchudším, jsou naše vztahy s farmaceutickými firmami úžasné,“ poznamenal v roce 2014. „A je to skvělé – pokaždé, když jsou úspěšní a přijdou s novým lékem, dokážou díky tomu být ziskoví. Pro nás je to skvělé, protože to znamená, že budou ochotnější pomáhat nám s našimi záležitostmi trochu více po stránce zdrojů, kdy se do toho zapojí zcela dobrovolně.“ V době, kdy tohle Gates říkal, jeho vrcholný projekt v oblasti celosvětového zdraví – Gavi – platil přes půl miliardy dolarů ročně za vakcíny proti pneumokokům.

Model subvencování monopolu z dílny Gavi našel respektovaného kritika v organizaci Lékaři bez hranic, humanitární skupině oceněné Nobelovou cenou za mír, která vynakládá miliardu dolarů ročně na lékařskou pomoc v chudých zemích. Do jedinečné pozice umožňující veřejně kritizovat Gatese i Gavi se Lékaři bez hranic dostali díky tomu, že jako jedna z mála mezinárodních zdravotnických organizací odmítli Gatesovy peníze. Byl to zásadový a nutný krok, aby si zachovali nezávislost na Nadaci.

Lékaři bez hranic přišli s protinávrhem: vakcíny od Pfizeru koupí za stejnou cenu, za jakou je Pfizer prodává Gavi. Firma Pfizer to tehdy odmítla.

Deník New York Times v roce 1998 o Microsoftu napsal: