Maják jménem

láska

Romana Szalaiová

Copyright© 2024 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2011 by Romana Szalaiová

Copyright© 2024 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele či držitele autorských práv.

ISBN: 978-80-7482-337-4 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-338-1 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-339-8 (PDF na CD)

OBSAH

KNIHA PRVNÍ

Povodeň

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

KNIHA DRUHÁ

Shledání

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Cizí jazyky

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pro děti

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

S láskou Láďovi

I nepatrný kousek naděje stačí roznítit lásku.

(Stendhal)

KNIHA PRVNÍ

Povodeň

1. KAPITOLA

Vesničku Milhartice přátelsky objímal ranní opar, protkávaný zlatými paprsky slunce. Přestože tu žilo na osmdesát rodin a další domy i turistické chaty zůstávaly skryty za zelenou hradbou lesa, panoval tu vcelku přátelský duch a vzájemná sympatie i s lufťáky. Místní lidé tak nazývali turisty, kteří si pronajímali o dovolené chatky v lese.

Za mnoho předešlých let zdejší lidé zvelebili své domky i místní kostel a školu, stojící na kopci Měďáku, poddolovaném už velmi dávno kvůli těžbě cenného kovu. Právě nedávno, na jaře, se podařilo najít podnikavému starostovi Plíškovi dokonce dotace na nový kabát pro místní asfaltovou silnici.

Celou vísku objímala říčka Bělá, která rozdělovala domky sousedů na dvě části, a jediná, často užívaná cesta vedla přes betonový mostek s kovovou výztuží.

Sotva čtyři sta metrů od něho, na strmém srázu nad říčkou Bělou, se nacházel vcelku hezký patrový domek s nápisem na zvonku: Arnoldovi. Za vrátky seděla u zahradního stolku Pavla Arnoldová a četla knihu. Byla ženou místního provozovatele krámku se smíšeným zbožím, Stanislava. Po chvíli knihu odložila a pozorovala jejich roztomilou, čtyřletou dcerku Julii, jak dovedně vytváří z písku hrad pro svou panenku Lily. Opodál se válel kočárek a spousta jiných hraček, které jejich dcerce nakoupil většinou starostlivý otec.

Pavla Arnoldová pohlédla na hodinky a došla k zahradní brance, aby se přesvědčila, jestli její pubertální syn Jirka jde skutečně do školy. Začal právě mutovat a styděl se před kamarády za svůj hlas, tak trochu podobný kokrhání mladého kohouta. Chviličku to trvalo, ale potom se na cestě mezi keříky objevila jeho klátící se postava.

Pavla vzala dcerku domů a začala se věnovat vaření.

„Julinko, pojď papat. Dneska máme rizoto,“ obrátila se Pavla ke své dceři, ale ta už na místě, kde si ještě nedávno hrála s plastovými vojáčky svého stále ještě trochu dětského brášky, nebyla.

Pavla se lekla a šla ji hledat po domě. „Julinko, miláčku, ozvi se!“ Nakonec ji našla u své skříně, jak postupně vytahuje ven její šaty a courá je po zemi. „Jsem princezna,“ oznámila celá omotaná šatstvem. Ačkoliv na ni její máma byla zprvu přísná a zakázala jí pro dnešek dezert, musela se po chvíli rozesmát. Julie upřela své, po otci hnědé oči do jejích a Pavla jí řekla: „Počkej chvilinku, něco ti dám.“

Přešla k vestavěné skříni na chodbě a vyndala z ní staré odstřižky ze záclon a dlouho nepoužívané krajkové dečky.

„Vidíš? S tímhle si smíš hrát na princeznu, ale s mými šaty ne. Pojď se nejdřív najíst.“

„A budu si potom smět pochovat babiččina pejska?“

„Když sníš celý oběd. Potom hned půjdeme za babičkou,“ vedla ji Pavla ke stolu.

„A proč má babiččin pejsek tak divný jméno?“ obrátila se Julie s plnou pusou na mámu.

„Protože jsme nezodpovědně slíbili tvému bráškovi Jirkovi, že ho bude smět pojmenovat.“

„Proč se jmenuje Ajtý?“

„Já sama nevím, proč ho pojmenoval právě takhle. Ale souvisí to s počítačem, víš? Je to informační technologie, anglicky IT… já vlastně nevím, proč ti to povídám,“ obrátila se na dcerku, která se právě sápala po jednom z lízátek.

„Pojď, Julinko, půjdeme teď za babičkou,“ vzala Pavla do ruky ešus s jídlem a obě vyrazily z domu směrem k mostku. Téměř ve stejné úrovni, těsně za jeho druhým koncem vedoucím přes říčku, bydlela ovdovělá třiašedesátiletá matka Pavly, Helena Kohoutová. Malá Julie začala utíkat, protože jí vyběhlo vstříc dospívající štěně Jack Russell teriéra.

„Ajtý!“ volala na něj a pejsek kolem ní poskakoval jako míček z gumy. Potom se rozeběhla k babičce a skryla se v jejím náručí.

„Dáš mi pusinku, Julinko?“ sklonila se stará paní ke vnučce, ale ihned se jí usadil na tváři bolestný výraz.

„Ta moje artróza se za poslední dny zhoršila,“ odložila berli a usedla venku. Zadívala se na oblohu, na které plulo jen pár bělostných mráčků, zatímco jí Pavla naservírovala oběd. „Zvláštní,“ podotkla její matka Helena, „většinou mě klouby bolí při změně počasí. Jsou jako barometr, ale teď nevypadá, že by mělo pršet… Spíš naopak, je tak hezky,“ podivila se.

„Ta operace kyčle by měla pomoct, slyšela jsem na ty moderní implantáty jen samou chválu,“ usmála se Pavla a mimoděk si projela prsty své polodlouhé vlasy barvy lískových ořechů.

Zatímco se její matka Helena pustila do rizota, dívala se Standova žena spokojeně na jejich dcerku, která si hrála se štěnětem. Přetahovali se právě o Julinčinu oblíbenou panenku, až jí upadla hlava. Julie se dala do breku a Pavla jí setřela slzičky. „Počkej, máma to zase spraví.“ Nasadila panence hlavičku a podala ji Julii.

„Děkuju, maminko,“ zatvářila se dcerka jako andílek a Pavla jí dala pusu do mírně rusých vlasů.

„Potřebuju nějaké žrádlo pro psa,“ řekla babička, když dojedla, a Pavla přikývla hlavou: „Já to Standovi řeknu.“

„Ty jsi vážně celá jako tvůj nebožtík táta,“ usmála se na ni její matka bezzubými ústy. „Tvůj bratr ne, ten je podobný spíš mně,“ začala si čistit zubní protézu. „Ten tvůj nos, mírně narezlé vlasy a modré oči… Celý táta.“

Sotva byla stará paní s čistěním hotová, vhodila protézu, kterou nosila jen při jídle, do skleničky s vodou.

Když se Pavla zvedla k odchodu, rozjasnila se babičce tvář a podotkla: „Řekni Jiříčkovi, ať za mnou někdy přijde. Už jsem ho dlouho neviděla.“

„Já mu to vyřídím, ale začínají s ním cloumat hormony a zrovna mutuje. Nemyslím, že by chtěl s někým mluvit.“

Pavla vzala Julii za ruku, a když dala babičce pusu, vydaly se s dcerkou domů.

V polovině mostu se Julie opřela o zábradlí a natáhla ruku s panenkou. „Lily bude plavat.“

Zábradlí vydalo zvuk, jako když se jemně tře kov o kov, a Pavla vykřikla: „Neopírej se o to zábradlí, trochu se viklá. Musím to říct Plíškovi. Snad ho pan starosta nechá opravit, jinak se tu může stát neštěstí… Honem, Julinko, za chvíli přijde bráška Jirka ze školy. Musíme si pospíšit.“

Jakmile zahlédly jeho siluetu, rozeběhla se mu Julie vstříc.„ Podívej, Lily si chce s tebou hrát,“ zamávala mu oblíbenou hračkou u nosu.

„To je ale ošklivá panenka,“ řekl Jirka a Julie se rozplakala.

„Proč jí aspoň jednou neuděláš radost… Vždyť je to tvoje sestřička. Je pro ní skvělé mít staršího bráchu. Jako já jsem měla vašeho strejdu Mirka.“

„Já se za něho stydím. Všichni říkají, že Mirek ani nevyleze z hospody a je furt ožralej jako prase.“

„Neměl bys takhle mluvit o strýci,“ řekla Pavla, protože jí docházely důvody, jak Mirka Kohouta ospravedlnit.

„Co tu dělají moji vojáčci?!“ rozčílil se Jiří. Podívej, tenhle je navíc okousanej.“

„Mě už přestává bavit neustálé řešení sporů mezi vámi. Jestli chceš, aby ti Julie nebrala ty figurky, dej je do horní police, kam nedosáhne.“

„Zase rizoto,“ ofrňoval se Jiří.

„Až to dojíš, vezmeš Julii na zahradu a budeš si s ní hrát.“

„Mami, jestli mě uviděj kluci, tak se mi budou smát.“

„Nezájem, mladej. To, že mutuješ, neznamená, že nemáš povinnosti. Třeba koš na odpadky – je úplně přecpanej. Jestli potom budeš chtít od táty kapesný… Musela bych mu říct, že si ho nezasloužíš.“

Vrátil se za chvíli s prázdným košem, ale dělal útrpné obličeje.

„Víš co? Já za tebe dneska umeju nádobí a běž si na zahradu hrát s Julií.“

„Tak dobře,“ zatvářil se otráveně. „Naučím jí aportovat.“

„Jiří!“ křikla na něho. „Nemám na tohle nervy.“

„Vždyť už jdu,“ dodal a vzal Julii za ruku.

Když měla Pavla v kuchyni vše hotovo, naklonila se z okna a uviděla děti, jak si hrají s míčem. Spokojeně si oddechla. Teď už ji čekala každodenní práce na počítači v internetovém obchodě se značkovými oděvy.

Po několika hodinách jí vytrhl z práce hlahol. Vykoukla na chodbu, kde spatřila svého muže, promoklého na kost.

„Ahoj,“ políbil Stanislav svoji ženu. „Venku se rozpršelo,“ dodal zbytečně.

„Kde jsou děti?“ zeptala se. „Jsem nemožná máma,“ stáhlo se jí hrdlo.

„Neboj se, jsou v altánku na zahradě a hrajou Člověče, nezlob se. Jsme tu jenom sami dva,“ stisknul Stanislav zadeček své ženy. Nikdy by Stanislavovi nepřiznala, že ji ani jeho následné hrátky s jejími ňadry nevzrušují, a odtáhla se od něho.

„Každou chvíli se můžou vrátit,“ vymanila se mu a zároveň se zeptala: „Dáš si rizoto?“

Přikývl, a zatímco ho ohřívala, ozval se: „Dneska jsem viděl Čápa, toho vyčáhlého vazouna od dobrovolných hasičů, co se sem přistěhoval z města. Povídali jsme si o tom, že jeho žena nemůže otěhotnět. Taky byla v krámě tvoje kámoška Vendula Břežanová a víš, co mu na to řekla? ,To je pak těžký, když to jako hasič neumíš s hadicí!‘“

Pavla se usmála. „To je celá ona. Musím jít pracovat,“ uvelebila se u počítače. „Pohlídej zatím děti, brouku.“

„Chtěl jsem si jít zahrát s klukama od dobrovolnejch hasičů karty. Jestli tam nepřijdu, nebudou moct hrát křížovej mariáš.“

„To je toho,“ zdvihla Pavla oči ke stropu.

„Já ti slibuju, že ti zítra opravím tu pračku a o víkendu vymaluju dětský pokoj.“

„Tak si teda běž, ale obě děti ať pohlídá babička.“

„Nemyslím, že by Jirka chtěl být s tvou mámou a Julčou… proč nejezdí venku na kole, jako vždycky?“

„Mutuje, a tak chce zůstat doma.“

„Mami, já nechci k babičce,“ zaslechl je Jirka. „Je nudná a divně smrdí.“

„Jestli ještě jednou budeš takhle mluvit o babičce Kohoutový, tak odepnu pásek a tak ti zmaluju zadek, že se budeš divit,“ rozčílil se Standa.

„Moje děti ale nikdo bít nebude,“ zamračila se Pavla.

„Mě můj otec taky řezal, vymlátil mi z hlavy kraviny a vychoval ze mě celkem slušnýho člověka,“ ozval se znovu její choť.

„Děti, musíte k babičce, protože váš živitel má chuť hrát karty,“ zapitvořila se Pavla.

„Vidíte? Přestalo pršet,“ počkal Standa na děti, až se obují, a když byli všichni pryč, zasedla Pavla zpátky k internetovému obchodu, zabrala se do práce a přestala vnímat čas.

*

Byl už pozdní večer a Pavla Arnoldová si v koupelně pročesávala vlasy. Byla svým způsobem spokojená, když byl dům ponořen do ticha bez lidských hlasů a děti spaly. Doufala, že už usnul i Standa, protože poslední dobou vůbec nestála o manželský sex a pomalu a jistě jí docházely výmluvy. Když ale zamířila do ložnice, uviděla, že si její manžel čte. Usedla na svou půlku postele a sundala si plášť.

„Je to zajímavá kniha?“ zeptala se, aby prolomila ticho.

„Ano,“ přikývl Standa a obrátil list. Vůbec o nic se už nepokoušel a Pavla vypnula lampičku na svém nočním stolku.

„Dobrou noc,“ řekla ještě a zavrtala se do přikrývky.

„I tobě, zlato. Neruší tě to světlo?“

„Ne,“ vzdychla si a zavřela víčka.

„Víš, co se mi honí hlavou?“ promluvil Standa po chvíli a sklapnul knihu. „Jestli bychom neměli navštívit manželskou poradnu.“

„Proč? V manželství nám to přece klape,“ zavrtěla se Pavla a demonstrativně zívla.

„Tak dobře, možná spíš sexuologickou poradnu. Víš vůbec, jak dlouho jsme spolu nic neměli?“

„Ano, asi půl roku.“

„Sto devadesát tři dní, včetně našeho posledního milování, kdy děti hlídala tchýně. My jsme se pak opili stáčeným vínem a přišlo to na nás v zahradním altánku…“

„Dobře, přiznávám, nemilovali jsme se už dlouho. A slibuju, že s tebou navštívím nějakýho odborníka. Je asi lepší si to vyříkat, než chodit kolem horký kaše. Ale uvědom, si, jak dlouho spolu žijem… Drahně let, jen co je pravda. Těžko to už bude někdy takový jako o líbánkách. Samozřejmě toužím po tom, aby to mezi námi bylo jako v pubertě. Kde všude jsme si to rozdávali,“ ulehla na jeho rameno a on ji přátelsky objal.

Pamatuješ,“ rozesmál se, „jak jsme se zpotili v mrňavé letadlové toaletě cestou z dovolené v Řecku?“

„Byla to naše svatební cesta… Kouzelná, to musím přiznat. Ale hlavně nikdy nezapomenu na to, jak jsem přišla o panenství na pouti v domě hrůzy. Kolem kodrcaly vozíky a já tam opřená o rakev s upírem poprvé poznala, jaké to je…“

„Jinak to nešlo, vaši tě příliš hlídali, i na pouť šli s tebou,“ zachechtal se a dodal: „Mám z tebe radost, Pavlínko. Konečně o tom všem mluvíme bez zábran,“ dotkl se jejích vlasů. Cítil, jak se její tělo napjalo, a zase ruku odtáhl. „Miluju tě a udělám všechno proto, abych získal tvoji lásku zpátky. Dobrou noc, veveruško.“

„I tobě,“ prokmitlo na Pavliných rtech pousmání a pak už oba po chvíli usnuli.

*

Pavlu vzbudilo po ránu vrčení sekačky na trávu. Krátce se vyklonila z okna a spatřila souseda Broňka Doubravu, jak jezdí po velkém pozemku s nezbytným traktůrkem a kosí vzrostlý zelený porost. Dojížděl do mnohem početnějšího sousedního města nad údolím, ve kterém se Milhartice nacházely, jako zubař. Ale nyní si s manželkou Karolínou užívali dovolenou a se svými třemi dětmi se chystali o blížících se prázdninách na pár dní na Kypr. Vzhledem k tomu, že jejich nejmenšímu děcku – Bronislavovi juniorovi – bylo něco přes tři měsíce, považovala Pavla cestu k moři pro jejich mrňouska za zbytečně riskantní.

Potom se náhle zděsila, když pohlédla znovu na budík. Stál a vteřinová ručička trčela bez pohybu jako zabodnutý šíp.Pavla si uvědomila, že zaspala. Rychle pospíchala do dětského pokoje, ale zjistila, že tam děti nejsou. Uslyšela hlahol z kuchyně a zamířila tam. Zjistila, že Standa všem naservíroval cereálie s mlékem.

„Ahoj všichni,“ usmála se Pavla. „Kolik je vlastně hodin?“

Je už tři čtvrtě na osm!“ lekla se při pohledu na kuchyňské hodiny. „Jirka přijde pozdě do školy a je to moje vina. Zaspala jsem.“

„Já tam našeho frajera hodím autem, vůbec se nestresuj,“ uklidnil ji Standa. „Ve vaně máš teplou lázeň s bohatou pěnou, jak to máš ráda. Napustil jsem ji, sotva jsem zaslechl, že ses vzbudila. A došel jsem ke tchýni, nemohla prý spát, a tak pekla koblížky. Poslala nám jich plnou mísu a jsou ještě stále trochu teplé…“

„Já jen zírám, je to poprvé od líbánek, co jsi mi takhle vyšel vstříc… Julinko, běž se umýt,“ usmála se na svou dcerku, upatlanou od marmelády, a pak kradmo pohlédla na Standu.

„Snažím se,“ pohlédl na ni významně.

„Chci, abys věděl, že pro mě moc znamenáš a mám tě ráda,“ přitulila se ke svému muži.

„Necítíš se tu moc sama, když je Julinka u babičky?“ Objal ji na okamžik.

„Mám práci a naše dcera je neposedná jako rozlitá rtuť. Jsem s prací ve skluzu, jinak bych měla Julinku u sebe.“

„Šampióne!“ zavolal Standa na Jirku. „Ať už jsi hotový, nebo přijdeš vážně pozdě,“ pocuchal mu následně vlasy.

„Mami, co kdybych si nechal udělat piercing na nose?“ zajímal se její syn.

„V žádném případě,“ zasáhl Standa. „Až budeš plnoletej, tak si nech udělat piercing, kde chceš, ale tady to trpět nebudu.“

„Až budu plnoletej, budu už moc starej,“ odmlouval jejich syn. A za stálého Jirkova přemlouvání všichni kromě Pavly opustili dům.

Pavla si nandala koblihy na talíř a odkráčela do koupelny, kde ze sebe shodila oblečení a nahá jako vodní siréna se pohodlně natáhla do vany. Přitom vychutnávala koblížky, voňavou dobrůtku od své matky, kterou sama připravit nedokázala. Po chvíli jí blesklo hlavou, že se musí bohužel v jídle krotit, odložila nešťastně talíř s koblihami a užívala si příjemnou ranní lázeň.

O půl hodinky později se právě chystala zasednout k práci, když tu u dveří kdosi zazvonil. Pavla s otráveným výrazem vstala a šla otevřít.

„No čau, měla by sis vyžehlit vlasy, to ti sluší víc,“ vpadla do jejich domu Pavlina kamarádka, o tři roky mladší, svobodný sexy symbol známý po obou stranách jejich malé vesničky, rozpůlené říčkou Bělou. Když byly ještě obě svobodné, byla mužská část vesnice také rozdělená na dva tábory. Jeden obdivoval Vendulu Břežanovou pro její dlouhé, přírodní blond vlasy a nádherné poprsí a druhá část mužů se nemohla tenkrát vynadívat na Pavliny sošně krásné nohy, svůdné boky pod štíhlým pasem a pronikavě modré oči, jaké mají psi husky.

„Dáš si kafe?“ zeptala se hostitelka.

„Jo, díky. Ale kopni mi tam prcka rumu. Víš, co je novýho? Hádej!“ usedla Vendula na pohovku a zkřížila nohy.

„Tvůj Othello Otík si našel konečně práci?“ hádala Pavla.

„Kdepak. Přemýšlím, že se s ním rozejdu.“

„Prosím tě, Vendulo, proč? Vždyť je to chlap, po kterým slintají všechny ženský z Milhartic. A má tě myslím moc rád…“ nadzvihla Pavla pečlivě upravená obočí.

„To máš sice pravdu, ale jeho příjmení až příliš koresponduje se skutečností… Ota M a l ý,“ hláskovala Vendula.

„Aha… A co zkusit nějaký hračky ze sex-shopu?“ napadlo Pavlu.

„To by možná bylo řešení… Ještě to s ním tedy zkusím. A co ty? Jak ti to klape se Standou?“

Pavla mlčela a po chvilce si povzdychla. „Je to skvělej chlap, ale v posteli jsem nějak zfrigidněla. Už mě nevzrušujou stále stejný rituály… Před časem, když mi líbal ňadra, jsem se přistihla, že přemýšlím o tom, jaká barva přehozu do obýváku bude nejlepší.“

„Vážně?“ naklonila se Vendula k Pavle a míchala si přitom turka.

„A co je teda vlastně novýho?“ obrátila Pavla raději list.

„Vyjel po mně syn starosty Plíška, Kája.“

„Ale vždyť je pro tebe starej, táhne mu myslím už na dvaačtyřicet,“ zakroutila Pavla nesouhlasně hlavou.

„Ale je prachatej. Je tak zazobanej, že si koupil novou motorku Suzuki, najal před časem dělníky na stavbu novýho domu a šerednej taky není…“

„Nezdá se ti divný, že si už dávno nenašel nějakou ženskou? Nikdy jsem ho s žádnou neviděla,“ podotkla Pavla.

„Třeba nenašel tu pravou… Nebo myslíš, že je na chlapečky?“ zatvářila se Vendula, jako by kousla do nezralé limetky.

„Já se třeba mýlím, ale neměla bys jednat ukvapeně. Tvůj Ota je vážně hezkej a hodnej chlap,“ usmála se Pavla a odnesla prázdné šálky do kuchyně.

„Já už musím vyrazit, chci stihnout autobus do města,“ vyskočila Vendula z pohovky. „Ještě ti chci zvednout náladu vtípkem, který mě včera napadl,“ vrátila se v klapajících střevíčcích. „Víš, jakej je rozdíl mezi mužským přirozením a rohlíkem?“

„Fakt netuším,“ rozhodila Pavla rukama.

„U rohlíku musíš čekat mnohem dýl, nežli ztvrdne! Tak ahoj.“

„Počkej, vezmi si pár koblih, pekla je dneska ráno moje máma,“ nandala jich Pavla pár do papírového sáčku.

„Tak dík,“ vzala Vendula do ruky sáček s dobrotou, políbila Pavlu na tvář a za hlučného klapání po schodech odcházela pryč.

Pavla si všimla, že u nich zapomněla kabelku, a vyběhla v županu na dvůr. „Vendulo!“ zavolala za ní a mávala koženou kabelkou nad hlavou.

„Dík, pořád něco zapomínám. Zajdi někdy ke mně na kus řeči… A zatím se měj,“ odcházela Vendula s kabelkou směrem k centru vesnice.

„Paní Arnoldová!“ zaslechla za sebou hlas jejich sousedky po pravé straně zahrady.

„Dobrý den, paní Kubíčková,“ pozdravila postarší, prošedivělou ženu. Sousedovic fenka hladkosrstého jezevčíka Darina přiběhla až k plotu a kňučela radostí. Pavla nikdy neviděla hodnějšího psa a popošla, aby prostrčila ruku skrz plot a podrbala ji za ušima.

„Natrhali jsme nějaký rybíz pro děti, máme ho plno, letos se urodilo,“ usmívala se paní Kubíčková a podala Pavle přes plot bílou porcelánovou mísu plnou plodů.

„Děkuju moc za děti… A jak se má váš manžel?“

„Zotavuje se po té lehké mrtvičce docela dobře,“ pronesla paní Kubíčková. „Už dokonce chodí a po ránu se vyhřívá na sluníčku, ale ty odpolední vysoké teploty mu nedělají moc dobře. Ovšem už se nudí, přerovnal svou sbírku starých pohlednic a začal vyrábět rybízové víno.“

„Pozdravujte ho od nás a děkuju za ten rybíz. Vždyť my žádný ovoce nepěstujeme proto, že si Standa přál ryze okrasnou zahradu. Tak ji tedy má, mě to ale nijak nebere. O víkendech vás možná budí moc brzo s křovinořezem, zahrada je jeho největší koníček. Tak se nezlobte, a tu mísu vám vrátím, až ji umyju.“

„Nemusíte spěchat,‘‘ vracela se paní Kubíčková s trochu stářím schýlenou postavou, Darina jí přitom pobíhala kolem nohou a v tlamě si nesla pískající gumovou žábu.

Pavla se vrátila domů a rozhodla se, že děti dnes poobědvají pouze pizzu, když její matka zavolala, že jí syn Mirek nakoupil a že si tudíž dneska nemusí dělat hlavu s obědem.

Konečně usedla k počítači a začala soustředěně pracovat. Vydělávala na internetovém obchodu pomalu víc než její muž ve smíšeném zboží. Byla Standovi vděčná, že se dnes postaral o děti. Začal si dokonce odpoledne, i když na něm byla vidět únava, hrát s Julií, zatímco Jirkovi půjčila Pavla starší notebook s jeho oblíbenou hrou, ve které střílel mumie, jenom proto, aby měla klid na práci.

Večer, když si děti už v pyžamech čistily zuby, usedli oba manželé Arnoldovi konečně k televizním zprávám. Pavla si položila hlavu na Standovo rameno a hleděla skrze slzy na zprávy ze záplavových oblastí. Potom polohlasně podotkla: „Nepošleme jim aspoň pár tisíc? Podívej,“ opsala rychle povodňové konto, „dobročinná organizace Pomocná ruka. To zní dobře, ne?“

„Stejně to rozkradou a těm zoufalým lidem dají jen zlomek toho, co vyberou,“ oponoval Standa.

„Já za to nemůžu, že jsi takový škrt. Pošlu jim teda peníze, co jsem si schovávala na horší časy. Dobrou noc,“ vstala z pohovky a zamířila do dětského pokoje. Nad krajem se válely šedivé mraky a ozval se první z hromů.

„Maminko, já se bojím,“ vklouzla jí Julinka do náruče. „Můžu dneska spát s tebou?“

„Dobře, tak pojď,“ vzala ji za ruku, přičemž do druhé uchopila plyšového zajíčka, bez kterého její dcerka nemohla usnout. „Běž do ložnice,“ plácla ji Pavla po zadečku. Sama vyšla na balkon, zdvihla hlavu k nebi, znepokojená šedivými mračny. Trhla sebou při náhlém blesku, který před jejíma široce rozevřenýma očima s hlasitým prásknutím rozčísl vzrostlý javor na dva hořící kusy. Sledovala to napjatě a s rychle bušícím, splašeným srdcem. Cítila, jak se jí chvějí nohy. Potom spatřila, jak z šedých mračen nad nimi začíná hustě padat déšť… Náhle zabušily do střechy i na pečlivě pěstěnou zahradu kroupy velké jako křepelčí vejce. Pavla se musela stáhnout z balkonu do bezpečí domu.

Standa už ležel v ložnici a obrátil se ke své ženě, zatímco Pavla vklouzla pod přikrývku na druhé straně postele. Mezi nimi spala Julie.

„ Možná nám právě kroupy rozbily střechu,“ podala Pavla Standovi pár obřích krup.

„Už stejně potřebujeme novou krytinu, asi se brzy pustím s kámošema do té půdní vestavby.“

„Nemůže nás to tady taky vytopit?“ ozvala se tiše Pavla.

„Prosím tě, Bělá, taková stružka vody – a pak, bylo dlouho sucho. Země déšť potřebuje, jinak se nic neurodí, jen klidně spi. A i kdyby voda stoupla, zadrží jí hráz chovného rybníka nad námi. Nemáš se vůbec čeho bát.“

„Aha. Ráda bych byla klidná jako ty. Ty nemáš vůbec strach?“

„Jediný, o co se bojím, je náš vztah,“ řekl po krátkém zaváhání. „V sexuologické poradně jim odpadl jeden případ… co bys řekla tomu, že bychom tam zašli už zítra odpoledne ve čtyři hodiny?“

„Ano, souhlasím, jestli je to pro tebe tak důležitý. Nesmíme sice tak přetěžovat moji matku s hlídáním dětí, víš, že má silnou cukrovku. Ale nezbývá, než aby děti odpoledne zase pohlídala ona.“

„Je přece šťastná, když jsou s ní,“ prohodil Standa ospale.

Pavla odešla na toaletu a cestou zpátky znovu vyhlédla z balkónu. Pršelo vytrvale, ale už jen drobně. Hrozivá mračna i Pavliny obavy rozptýlil vítr. Usoudila, že má Standa pravdu, a šla také klidně spát.

Probudil ji děsivý rámus. Chtěla vzbudit pokojně pochrupujícího Standu, ale pak si uvědomila, že to venku řádí vítr, hlučně naráží do střechy a třese s ní. Nebylo to poprvé. Vzala si proto raději prášek na spaní. Po chvilce upadla také do tvrdého spánku a neslyšela už vůbec nic. Dokonce ani to, že se znovu hustě rozpršelo a kapky deště narážejí hlasitě do okenních tabulek, jako by se chtěly dostat až k nim, do příjemně vonící ložnice, podobny rozmazlenému psovi…

2. KAPITOLA

Mami, kup mi ten mobil, co se sním dá filmovat. Prosím! visel Jirka očima na Pavle, která připravovala právě salát kvoňavé pečeni.

Nejde to, nemáme na to peníze. Poslala jsem své úspory na povodňové konto, míchala přílohu dvěma vidličkami.

Uspoř si na něj ze svého kapesného.

To se mi snad zdá, podotkl Jirka. Proč dáváš peníze úplně cizím lidem…? Unás ve třídě ho už skoro všichni kluci mají.

Ti chudáci peníze potřebují víc. Měl by ses stydět, že nechceš těm lidem vnouzi pomoct. Stali se znich rázem bezdomovci, přitom mají taky takové děti, jako jsi ty atvoje sestra.

Já už nebudu chtít nic kVánocům, mami, žadonil dál Jirka.

Ty pořád něco chceš. Jednou je to mládě krokodýla, potom zase piercing na nose, ateď nový mobil. Povolím ti jen jedno, že si smíš nechat narůst delší vlasy. Ale jenom vzadu, ofinu ne.

Díky, mami! zajásal Jirka ana chvíli na mobil zapomněl.

Tatínek přišel! zaslechla vzápětí matka obou ratolestí na chodbě vykřiknout Julii azačala porcovat šťavnatou pečeni.

Tak co nám to maminka dobrého uvařila? nesl Standa Julii vnáruči. Políbil svou ženu na spánek adodal, že má hlad jako hejno piraní.

Co je to? zajímalo jejich dceru.

Jsou to takový kousavý rybičky. Ukously by ti nos,škádlil ji Standa.

A plavou taky vpotůčku? dodala jejich dcera nejistě.

Neblbni jí hlavu, postavila Pavla před svého muže pečeni sbramborovými knedlíky. Neboj se, Julčo, tady vBělý žádný kousavý potvůrky nejsou. Všechno to sněz apak půjdete sbráškou kbabičce za Ajtým.

Přicoural se iJirka, usedl jako poslední ke stolu avšichni mlčky jedli.

Mami, zažadonil Jirka ještě jednou.

Ten mobil ti přinese až Ježíšek auž otom nechci mluvit.

No jo, ale to je až za půl roku… dodal zkroušeně.

Kdo si počká, ten se dočká, začala Pavla sbírat prázdné talíře avkládat je do myčky.

Nemohl bych jít aspoň za klukama? Bude tam taky Erika, zajíkl se Jirka aponěkud zrudl.

Tobě se líbí sousedovic Erika? Ale ta je orok starší, jestli se nepletu, zakroutila Pavla hlavou, Tahle dvojčata Doubravovic, ona aMilada, jsou si myslím dost podobná.

Ne, Erika je hezčí, začal Jirka kopat do nohy od stolu. Standa, který seděl vedle azačetl se do novin, mu jednu střihnul. Nekopej do toho nábytku, ajsi ještě sakra mladej, aby tě zajímaly holky.

Já uteču auž se nevrátím, začal Jirka natahovat moldánky.

Děti, jděte se převléct, půjdete kbabičce, vystrnadila je Pavla zkuchyně. Potom se opřela rukama ostůl ařekla Standovi mrazivým tónem: Dohodli jsme se přece, že děti se bít nebudou, tím méně do hlavy. Jdi si do tý poradny sám, protože já vůbec žádnou chuť bavit se stebou osexu nemám.

Máš někoho? zeptal se.

Cože? vykulila na chvíli své modré, uhrančivé oči apak řekla: Ne, nemám.

To není možný… Tolik jsem si toho od porady sodborníkem sliboval… Po telefonu mi sdělil, že se může jednat oblokádu vmozku, kterou je třeba dostat na povrch ahovořit oní. Je mi to líto, ten pohlavek byla chyba, už se to nestane.

Dobře, jdu se převlíct, odešla Pavla do ložnice avzala si na sebe po dlouhé době béžový kostýmek.

Kam jdeš? zavolal za ní její muž.

No kam bych šla, probodla ho pohledem. Jdu sdětmi až kmostu, abych věděla, že Jirka nebude dělat hlouposti azajde sJulií do matčina domku. Aco ty? To pojedeš do poradny vtrenýrkách?

Hned se oblíknu, ožil Standa ajejich pohledy se střetly.

Počkám na tebe uauta, odvrátila se Pavla avyšla sdětmi ven. Sledovala je celou cestu, dokud nezaklepaly udomku babičky Kohoutové hned za říčkou. Julinka vyzdvihla okamžitě štěňátko Ajtýho do náruče aobě děti vešly dovnitř.

Pavla chvíli vyčkávala, než vyběhl ven její muž azamkl dům.

Chceš řídit? zeptal se tiše.

Ne, nemám na to dneska nervy. Někdy je toho prostě na mě moc.

Tak nasedej do kočáru, princezno, usmál se na ni Standa aotevřel dveře staršího peugeotu.

Co jsem říkal, obrátil se na Pavlu, když vyjeli. Všechnu dešťovou vodu vsákla pole avBělý není vody víc jak po kolena. Až na těch pár kaluží před domem by nikdo neřekl, že celou noc pršelo. Horší paseku mi nadělaly kroupy na zahradě…

Po chvilce jízdy se začalo příjemně ukolébané Pavle chtít spát. Standa si toho povšiml, aproto svou ženu už nerušil,když usnula shlavou nepohodlně opřenou ookénko auta.

*

Standa za sebou přibouchl dvířka vozu ato Pavlu vzbudilo.

Jak ti je? otevřel jí manžel dvířka peugeotu.

Jo, ujde to. Vážně jsem si trochu odpočinula. Je to odsud daleko? Vzala jsem si totiž na nohy svý nejhezčí boty, ale hrozně mě tlačí.

Je to támhleta bílá budova, neboj, ujdeš maximálně tři sta metrů.

Připadá mi, jako bych měla nohy vkládě, postěžovala si Pavla. Standa se rozesmál, ale hned dodal: Ty boty zahodíš ajá ti koupím pohodlnější.

Kdybys věděl, kolik jsem poslala na povodňovou agenturu Pomocná ruka, tak bys mi nenabízel nový boty, ale řádil bys jako černá ruka.

Kolik… Kolik jsi tam poslala? znejistěl Standa. Už jsem objednal pro nás ipro děti skvělý bazén.

Měl bys to odvolat, podívala se na něho.

Už to nejde… Tak kolik jsi tam poslala? sevřel mimoděk rty do dvou přísných čárek.

Těch šedesát tisíc na horší časy, sklopila pohled ahleděla zarytě na špičky svých lesklých střevíčků.

Já snimi počítal, kde teď vezmu na to, abych ten bazén zaplatil?

Vidíš, už se zase hádáme. Nemusím být sexuolog, abych věděla, že podobný výstupy jsou stoprocentní odbourávač touhy.

A to tě mám za to pochválit? zíral na svou ženu svykulenýma očima.

Ano, to bys měl. Člověk má občas dělat dobročinné skutky apřemoct svoje sobectví.

Dál už šli mlčky azastavili se až ve výtahu.

Nejde to nějak odvolat? obrátil se Standa znovu na svou ženu.

Ne, je to anonymní dárcovství. Tak už nevyskakuj jako šampión vkohoutích zápasech apřestaň se tak mračit.

Standa se nadechl, ale pak mávl rukou. Výtah se zastavil po chvíli hledání našli dveře svizitkou: P. Slezák, klinický psycholog.

Pavla si povšimla, že jsou ty dveře nedovřené, zaklepala na ně, pootevřela auviděla obrovský zadek muže vbílých kalhotách, který se snažil něco vydolovat zpod skříňky za stolem. Po malé chvilce zachytila pohled šedovlasého, vobličeji zarudlého psychologa.

Manželé Arnoldovi? zeptal se stručně. Pavla přikývla. Pojďte dál. Manžel je tu svámi?

Ano, mám ho zavolat? nabídla se.

Zatím ne, napřed chci hovořit svámi. Zavřete dveře aposaďte se, ukázal na sedátko splyšovým povrchem, které lákalo kodpočinku.

Lékař chvíli něco hledal ve svém počítači apak se na ni obrátil: Můžete si udělat pohodlí, klidně si pohovte apřitom odpovídejte na moje dotazy, zacvakal krátce na klávesnici.Vy jste se svýmmanželem už zhruba půl roku neměla pohlavní styk, jak mi sdělil telefonicky váš manžel. Je to tak?

Ano, to souhlasí, přikývla Pavla.

Čím se živí váš muž? cvakl psycholog propiskou ado ruky vzal desky spapíry.

Má krámek se smíšeným zbožím asám tam prodává, nadzvedla překvapeně obočí.

Dokáže vás uspokojit? zadíval se na ni přes skla brýlí. Věnuje se dostatečně dlouho předehře?

On se snaží to nějak urovnat, ale moje touha se sním milovat je na nule.

Máte nějaké společné zájmy?

Asi ne. Manžel pěstuje okrasnou zahradu. Stráví tam tolik času avšechno pak závisí na mě… Nenávidím ji.

Dělá zkrátka něco, co by vám imponovalo?

Takhle jsem otom ještě nepřemýšlela. Víte, on je vcelku dobrý manžel, mám ho pořád ráda, ale… zajíkla se asklopila hlavu.

Jen do toho, já jsem profesionál, ne šťoural, co se vám chce plést do života… Důvěřujte mi.

Dobře. Po několika návštěvách podivného hnutí Lepší život nabyl časem přesvědčení, že nahoře jsou při milování jenom lehký ženský azezadu že to dělají jen zvířata. Používá stále tentýž postup… Pomazlí se smými ňadry apak počítá čas, po který se milujeme, aby neskončil příliš brzy. Říkal mi to.

To samo sebou může být tlumičem veškeré sexuální touhy mezi vámi… Chápu, dělal si doktor krátké poznámky.

Koupila jsem si před rokem takovou lechtivou noční košilku amyslela jsem, že mu udělám příjemný večer, aon mi řekl, ať tu věc okamžitě vyhodím. Vhnutí Lepší život mu totiž nakukali, že musí odstranit ze své mysli všechno chlípné.

Zlobíte se na něho vjádru za jeho nově získané puritánské sklony? odkašlal si sexuolog.

Víte, on opravdu nebýval dříve takový. Je to jenom od té doby, co se stal sympatizantem hnutí Lepší život.

Trápí vás to? listoval Slezák svým blokem.

Mě to odpuzuje asex smým mužem mě teď strašlivě nudí.

Děkuji, to prozatím stačí. Můžete jít na chodbu aposlat sem vašeho manžela.

Pavla otevřela vypolstrované dveře ařekla stručně: Můžeš jít dovnitř. Sama usedla na nepohodlnou lavici, dala nohu přes nohu apřemítala osexuologových otázkách. Musela uznat, že ťal do živého. Standu měla moc ráda avůbec nepřemýšlela onevěře, ale skutečně jí přestal imponovat.

Po delší době se otevřely dveře amanželé Arnoldovi se vydali kesvému autu.

Podívej, co mi dal Slezák, podal jí kupu letáků osexuálním životě snázornými polohami.

Fakt nevím, kam to schovám před Jirkou. Je zvědavej jako opice, nastoupila Pavla do auta.

To bylo jen první sezení, příště budeme vordinaci oba dva spolu.

Měl by sis to přečíst, zadívala se do letáků.

Jsou tam samý zvrácenosti, oponoval Pavle manžel.Dobře, kouknu se na to, slíbil Standa už uvolněněji při pohledu do jejích modrých očí, náhle tvrdých, jako by byly vytesané zledu.

Nestavíme se někde na drink? navrhla Pavla smířlivě.

Když chceš, pokrčil rameny azaparkoval.

Nemáme to daleko domů. Nechceš do sebe kopnout taky jednoho panáka? zeptala se Pavla.

Po tom všem si jednoho dám, přikývl. Kráčeli úzkou uličkou aproplétali se mezi vozidly. Uvnitř se konečně usadili umalého stolku pro dva, svázičkou plnou kvítků.

Dám si čistou vodku smalou sodou, oznámil Standa barmanovi.

A já mám chuť na nějakou specialitku. Co byste mi doporučil? usmála se Pavla.

Doporučuji citronové pokušení, přejel barman celé její tělo od hlavy až po malé střevíčky aona řekla: Dobře, nechám to na vás.

Ty jsi sním flirtovala, obvinil ji Standa, jakmile se barman opět vzdálil.

Ale to je absurdní, pohlédla na něho smutně.

Promiň, já se cítím hrozně. Takový nepotřebný, tloustnoucí typ, zatímco ty… jsi jako lesní víla. Hrozně po tobě toužím aty se mi vzdaluješ. Tím nemyslím jen sex, kočičko.

Pavla natáhla ruku adotkla se té jeho, zatímco po chvíli vklidu popíjeli. Já tě mám pořád moc ráda atohle spolu vyřešíme… Dej mi jen čas.

Dobře, máme fůru času ajá tě budu respektovat. Budeme dojíždět za Slezákem tak dlouho, jak to jen bude třeba. Veveruško, já tě miluju.

Pavle vehnalo Standovo doznání slzy do očí. Zvedneme se apůjdeme, děti nás čekají, otřela si nenápadně slzy hřbetem ruky.

Cestou domů toho už moc nenamluvili, ale Pavla cítila, že se mezi nimi stalo něco důležitého.

Přestaň už, prosím tě, navštěvovat ten spolek Lepší život, požádala ho. Chci zpátky toho svého Standu, kterého jsem si vzala…

Vždyť tam chodím jen jednou měsíčně, ospravedlňoval se Standa. Dobře, rozmyslím si to, slíbil už klidně, když zastavovali autem před jejich domem.

Oba si nemohli nevšimnout velké díry vzemi na jejich zahradě. To už nám dělají ten bazén ajá nevím, jak ho zaplatím, opřel si Standa unaveně hlavu ovolant.

Pavla vystoupila do houstnoucího šera zvozu azahleděla se na vzdálené nebe. Obloha tam byla šedomodrá jako ocel azačal dout nepříjemný vítr.

Vůbec se mi nelíbí ty mraky na nebi… Víš co, dojdu pro děti aty mi zatím uvař kávu.

Dobře, přikývl avydal se tam, kam ho Pavla poslala.Vypadá to na pořádnou bouřku, zavolal na ni ještě. Jděte raději sdětmi hned domů!

Pavla na něho křikla skrze šumící Bělou: Asi budeme mít dlouhou noc, miláčku! avydala se urychleně ke své mamince Heleněpro děti. Co chvíli se starostlivě zahleděla na černočernou oblohu, ze které právě začínalo hustě pršet…

*

Domů dorazila Pavla sdětmi mokrá, jako by ji postříkal vyvrácený hydrant. Nemáme na sobě nit suchou, stěžovala si za rachocení hromu avedla děti do pokoje, aby jim přichystala suché oblečení. Potom se převlékla iona.

Slyšíš ten hukot? To stoupá uBělé hladina, podotkla vyděšeně.

Nic se ti sdětmi nestane, to nedopustím. Nemusíš se bát, objal ji Standa kolem ramen. Ačkoliv to bylo bláhové, uvěřila tomu azklidnila se.

Jak to můžeš vědět tak přesně? nedalo jí to po chvíli ausmála se na něho. Právě nyní, když uněho hledala aopravdu nalézala podporu, cítila, že jí tenhle staronový, vnitřně silný Stanislav znovu vzrušuje. Dostala náhlou, bláznivou chuť se kněmu přimknout. Objala ho amalinko se zachvěla. Zatímco se děti dívaly na televizi, zatáhla Pavla svého zmateného manžela do ložnice aon zůstal stát překvapením jako pařez. Plnilo se mu to, vco už téměř nedoufal. Jeho žena ho povalila na lůžko, rozepnula mu zip upoklopce apotom na něj rychle avášnivě nasedla – sektě Lepší život navzdory. Slyšela Standu, jak slastně sténá azatíná vmilostnéextázi nehty do jejích zad, zatímco venku zuřila bouře. Sotva za dvě minuty bylo po všem.

Měla jsi to? zeptal se nejistě.

To si piš, ajak, upravovala si pomačkanou mikinu.

Nápodobně, stiskl ji vnáruči apak se také zaposlouchal do hučivého šumu vody. Miluju tě, hrál si skonečky jejích vlasů. Sice to zavrhuje hnutí Lepší život, ale já tuhle polohu nepovažuju za zvrhlou, veveruško, usmál se na ni Standa spokojeně.

Neměli bychom se přece jenom jít podívat kBělý? napadlo Pavlu po chvíli. Ještě jsem ji neslyšela takhle běsnit.

Dobře, zapnul si poklopec avelice něžně ji ještě políbil. Můžeme vyrazit, miláčku. Ale vezmi si baterku, venku neuvidíš na krok… Nebudu doufám na příští milování zase půl roku čekat?! podotkl lišácky. Čert vem Lepší život! prohlásil vřele, zatímco hledali nové baterie.

Tady jsou, podala Pavla Standovi dva špalky.

Bezva, jdeme na to, rozsvítil Standa baterku. Venku to budě asi dost hustý, vezmi si raději holínky, radil své ženě.

Jak myslíš… Kéž by už přestalo tak strašně pršet! To snad ani není déšť, jsou to proudy vody…

Neboj se, rybník nad námi vodu zadrží. Dobrý večer, sousede, obrátil se Standa ksousedu BroňkoviDoubravovi, který byl stejně nesvůj při pohledu na zpustošené trávníky, nasáklé jako houba. Po levé straně se objevil istarý pan Kubíček smanželkou, která ho mírně podpírala při chůzi. Darinko, kde jsi, holčičko? volal marně svou jezevčici.

Pojď už, nemáme času nazbyt, popoháněla ho jeho žena.

Dobrý večer, kam jdete tak pozdě? zeptal se Standa Arnold.

Musíme rychle na Měďák, ukázala paní Kubíčková rukou kvršku tyčícímu se nad celou vesnicí. Měli byste také utéct.

Nesmysl, chovný rybník vodu zadrží. Nemůže se nic stát, uklidňoval všechny na nit promočené přítomné Standa ajeho postoj uklidňoval iBroňka Doubravu.

Jak myslíte, my jdeme na kopec, pronesla přesvědčivě paní Kubíčková.

A co domy, vybavení, to tady všechno máme zanechat? zaječel Broněk hystericky jako zajíc lapený do oka.

Samozřejmě, zachraňte aspoň holé životy, obrátila vchůzi hlavu sousedka Kubíčková apomalu dál kráčela snemocným manželem směrem kMěďáku.

Tak jdeme se podívat kBělý, ne? povzbuzoval Standa souseda Doubravu.

Jasně, přikývl oslovený. Mám vdomě celou rodinu azajímá mě, okolik Bělá stoupla.

Sestoupili onevelký kus stráně směrem kmostku asvítili si baterkami. Ke svému zděšení zjistili, že Bělá stoupla až těsně pod něj.

Tu konstrukci mostu to co nejdřív smete, sýčkoval Broněk.

Co tvoje maminka?! vzpomněl si Standa na tchýni. Její domek přece stojí ještě níž, než ten náš… Musím tam pro ni, sama si stou artrózou neporadí, zatvářil se Standa odhodlaně.

Na, vezmi si baterku, řekla jeho žena azuby jí drkotaly vtoto roční období nezvyklým chladem.

Nezdržujte se tam dlouho, radil Standovi Doubrava. Ten most dlouho nevydrží, ačkoli bych si nikdy nemyslel, že se sním může něco stát.

Držte mi palce, zadíval se ještě Standa na svou ženu, ozářenou prvním znebezpečných blesků nad jejich hlavami. Rozeběhl se na druhou stranu mostu, který začaly olizovat jazyky vln. Voda začala stříkat na jeho asfaltový vršek. Sousedé Doubravovi ataké rodina dobrovolného hasiče Čápa se mezitím shromáždili na podemletém břehu Bělé, zatímco jiní po vzoru sousedů Kubíčkových spěchali na Měďák.

Tatínku! uslyšela Pavla hlas Julie, kterou za ruku držel její bratr Jirka. Spadla mu tváří vtvář realitě maska dospěláka anajednou byl zase vyplašeným dospívajícím klukem.

Co tu děláte?! vyděsila se Pavla. Nadechla se kdalším výtkám, ale její pozornost upoutal Standa, který nesl svou tchýni na zádech aklopýtal, protože byl po kotníky ve vodě.

Ajtý! zavolala Julie plačtivě babiččino štěně, které běželo za nimi aprávě ho strhával proud vody nad sténající mostní konstrukcí.

Jdu pro něj, rozhodl se bleskově Standa avběhl znovu na podemletý most se zkrouceným kovovým zábradlím. Štěně se chovalo zmateně achvíli před Standou utíkalo. Nakonec se mu přece jen podařilo rtuťovitého pejska chytit. Potom rychle spěchal ze strašidelně sténajícího mostu. Zábradlí, kterého se Standa držel, viselo na vlásku adříve, než zmizelo vtmavém proudu, podal rychle své ženě malého kňučícího pejska.

Potom se zábradlí utrhlo docela, anež všechno pohltila dravá Bělá, podala Pavla zoufale svému muži ruku, ale pocítila jen, jak se dotkly jejich prsty. Apotom Standa zmizel nadobro, stejně jako celý most, vdivocerozbouřené řece.

*

Stando! Miláčku! křičela Pavla do rozbouřeného, přetékajícího koryta zpěněné Bělé. Plakala acelá se třásla. Uviděla telefonovat souseda Bronislava Doubravu. Spatřila při světle zapalovače, jak vyděšeně spěchá kní.

Musíte hned vzít děti autéct na střechu svého domu. My jí máme také naštěstí plochou. Svému muži tu nepomůžete, rychle… Protrhává se prý hráz rybníka nad námi!

Děti, honem, pobízela štkající Pavla své dvě děti amaminku. Přižene se přívalová vlna amy musíme už být vté době na střeše domu.

Pavla stiskla pevně kroutící se štěně anehodlala pejska, pro kterého její muž riskoval život, jen aby Julie neplakala, pustit znáručí.

Všichni, kdo měli zprávu oblížící se přívalové vlně, prchali pryč. Osiřelá rodina Arnoldových dorazila domů arychle všichni spěchali na střechu. Helena Kohoutová, matka Pavly, se nemohla protáhnout okénkem vedoucím na střechu. Vblízkosti jejich domu hrůzně řvala ve tmě několikametrová přílivová vlna. Pavla rozbila příliš úzké okénko nohou, až bylo slyšet tříštění dřeva askla, avytáhla mírně poraněnou matku na střechu kdětem.

Dům se pod náporem masy vody zachvěl, ale zůstal stát. Aspoň prozatím. Voda kolem hučela jako vkotli Niagary avtom pekle nikdo znich vtu chvíli nemohl vědět, jestli dům nápor vody vydrží…

Pavla propadla skepsi, ale věděla, že to nesmí dát před dětmi najevo. Čtyřletá Julie seděla schoulená ana klíně jí odpočíval Ajtý.

Co je? přišoural se knim Jirka zabalený do deky.