PRAHA 1985 
Zlato z domácího šampionátu 

Tomáš Procházka 

Autor a nakladatel děkují osobnostem, které poskytly rozhovor do této knihy: Jiřímu Králíkovi, Antonínu Stavjaňovi, Pavlu Richtrovi, Jiřímu Šejbovi, Dáriu Rusnákovi a Aleši Procházkovi. 

Fotografie na obálce: Vladimír Růžička dává sedmou branku ČSSR v zápase proti USA, hraném 29. dubna 1985 (ČTK) 

Copyright © Tomáš Procházka, 2024 

Editor © Josef Pepson Snětivý, 2024 

Photographs © ČTK 

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Šulcová, 2024 

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2024 

ISBN 978-80-7475-461-6 (ePUB) 

ISBN 978-80-7475-462-3 (Mobi) 

ISBN 978-80-7475-463-0 (pdf) 

Zlato z Prahy 1985 

Patří už k lidské přirozenosti, že rádi a důkladně zapomínáme na věci nepovedené, ale zajímavé je, že ani některé úspěchy pohříchu nevydrží v naší paměti příliš dlouho.

Říká se, že lidé by měli znát svou historii, aby se z ní mohli poučit a neopakovali znovu a znovu tytéž chyby. Dějiny sportu jsou ovšem přece jen trochu specifické. Většinou nás tolik nevarují a neaktivizují, nezpůsobují revoluce a státní převraty, zato vládnou schopností zpětně nás potěšit. Díky knihám, a předevší m audiovizuálním záznamům, si můžeme znovu přiblížit a připomenout všechny ty jedinečné pocity, které jsme – plni vlastenectví a spontánní hrdosti na svůj národ – zásluhou sportu prožívali. Speciálně v případě historie ledního hokeje se nám nabízí skutečně utěšený seznam možností a velmi široké spektrum úspěchů, z něhož jsem si pro tuto knihu dovolil vybrat jednu kapitolu.

Když jsme se jako malí kluci někdy na počátku 80. let proháněli s toušem na zamrzlém rybníku, nesnili jsme o NHL, protože to bylo cosi neznámého, vzdáleného, zahaleného v mlze a vzhledem k okolnostem doby. v níž jsme žili, nedostupného a nedosažitelného. Tak jako hvězdy, které jsme vídali, když jsme se potmě vraceli s bruslemi na ramenou a velkými plány v hlavě směrem domů.

Naše sny, stejně jako sny drtivé většiny všech ostatních začínajících hokejistů. se upínaly pouze jediným směrem – k národnímu týmu. Hrát s vlajkou své země na dresu, to se poštěstilo málokomu z nás. A už jen naprostý zlomek dokázal přetavit svůj dětský sen ve velké vítězství na světovém turnaji.

V době 60., 70. a 80. let to znamenalo jediné – zvednout nad hlavu pohár mistrů světa nebo si vybojovat účast na stupni vítězů některého z olympijských turnajů. To druhé se nám bohužel za éry Československa nikdy nepodařilo, i když jsme se čtyřikrát ocitli pouze krůček pod vrcholem.

To první ale někteří z nás skutečně prožili kupříkladu na světovém šampionátu v roce 1985 v Praze.

A já – byť tehdy ještě klučina, ovšem už zanícený divák – jsem měl tu možnost a čest být u toho. Navíc s výhodou vstupu nejenom do hlediště, ale rovněž do zákulisí turnaje (od rozhlasových a televizních komentátorských kabin až po šatny jednotlivých národních týmů).

Dnes – po téměř čtyřiceti letech – jsem se rozhodl některé aktéry zlatého pražského vítězství vyzpovídat. A tak vznikla kniha o Mistrovství světa (MS) 1985 v Praze, kterou právě držíte v ruce.

Tu věnuji své životní partnerce a nemilosrdné kritičce mých literárních počinů Haně Šťastné.

Jestliže se o Korejské válce často říká, že to byla „zapomenutá válka“, pak bych stejné adjektivum přisoudil i Mistrovství světa v ledním hokeji, konanému v roce 1985 v Praze. Lze to vysvětlit velmi jednoduše. Za čtyři a půl roku po slavném vítězství nad Kanadou se zhroutil komunistický režim a chvíli nato i celá československá federace. Historické události zásadního významu tak přispěly k tomu, že se šampionát 1985 stal poněkud opomíjenou „popelkou“ mezi ostatními úspěchy českého a československého hokeje.

Potkávám čím dál tím více lidí, kteří se mě vyptávají na rok 1998, to jest na Nagano, ti zvídavější chtějí cosi zvědět o tzv. zlatém hattricku (tři po sobě jdoucí vítězství na MS 1999, 2000 a 2001), případně o zlatém světovém šampionátu ve Vídni 1996. Dále proti proudu času už se bohužel odváží jen málokdo. Vše, co se v hokeji stalo a dokázalo před rokem 1989, je nesmyslně stigmatizováno oním instantním pojmem „totalita“. Osobně nemám tyhle rychlé a konečné soudy v oblibě, protože dobře vím, že právě sport byl pro mnoho lidi jedinou smysluplnou cestou, jak svůj život v době vlády jedné strany zbytečně nezmarnit a nezahodit.

A nebyla to přitom cesta jednoduchá a snadná. Vyžadovala spoustu odříkání, sebezdokonalování a dřiny. Na straně druhé lední hokej měl u nás vždycky obrovskou tradici, kterou se komunisté rozhodně nesnažili jakýmkoliv způsobem narušit nebo upozadit. Ba naopak, hokej se tu hrál skvělý! Ano, hráči brali oproti dnešku skutečně nuzné platy, ale systém výchovy od těch nejmladších až po ty, kteří už začínali nahlížet do seniorského hokeje, byl velmi dobře propracovaný a na rozdíl od dneška dával přece jen větší šanci i klukům z méně majetných rodin, neboť v případě šikovného hokejisty se režim (samozřejmě zištně) podvolil býti tolerantním k nepříznivým majetkovým (a někdy i kádrovým) profilům rodičů, protože po nich nechtěl prakticky nic. Snad kromě času. Téměř vše hradil stát, respektive ČSTV (Československý svaz tělesné výchovy), potažmo přímo hokejový svaz.

Patrně už nikdy nebude jeho členská základna tak početná jako před rokem 1989, nejspíš už nikdy nebude stát vůči hokeji tak štědrý jako tehdy a naše nejvyšší soutěž tak kvalitní; všechny reprezentanty jste mohli týden co týden vídat na tuzemských stadionech a obdivovat jejich hokejové umění v ligových zápasech. Zkuste si představit, že hráči jako dnes Pastrňák či Hertl tehdy stříleli góly a bavili ochozy. Ovšem nikoliv v zámoří, ale na Spartě, na Kladně nebo v Litvínově!

A tak jsme tu kdysi vychovávali hráče od dětství až do dospělosti – a šlo to! Téměř nikdo neodcházel do juniorských zámořských soutěží ani do Skandinávie, do Německa nebo do Švýcarska.

Já vím, řeknete si – zavřené hranice, nesvoboda… A máte z tohoto úhlu pohledu pravdu. Jenže ten hokejový systém výchovy talentů nám záviděli všude (a také ho pak úspěšně a vcelku bezostyšně okopírovali ve Švýcarsku či ve Finsku).

Kdykoliv naše národní mužstvo vyjelo někam do kapitalistického zahraničí, motalo se kolem něj hejno zámořských agentů, kteří vytrvale přemlouvali hokejisty k odchodu do NHL. Československý hokej, to byla zkrátka celosvětově uznávaná a respektovaná značka.

Domácí obecenstvo tak bylo před MS 1985 natěšené a nažhavené – a přesvědčené minimálně o zisku stříbrných medailí.

Historie k takovémuto optimismu sváděla. Hlavní reprezentační trenér Luděk Bukač po ZOH 1984 v Sarajevu také sebevědomě prohlásil, že by bylo alibismem stavět si jinou nežli zlatou metu. Vždyť ze všech domácích MS jsme dokázali vždycky vytěžit minimálně bronzový kov (1933, 1938 a 1959), jednou stříbrný (1978) a dvakrát ten nejcennější.

Zlato z Prahy 1947 mělo svou nezpochybnitelnou hodnotu, i když tehdy ještě chyběl na mezinárodní scéně hegemon dalšího bezmála půlstoletí – Rusko, respektive Sovětský svaz.

A v Praze 1972 se kvůli diplomatické roztržce pro změnu nepředstavily zámořské týmy.

To vše mělo být napraveno v Praze 1985. Takže z tohoto pohledu je tehdejší triumf jednoznačně nejcennějším domácím úspěchem v celé historii českého, respektive československého hokeje (minimálně do roku 2024 – tato kniha vychází ještě před MS).

Představme si proto ty, kteří se o něj výraznou měrou v nejrůznějších pozicích zasloužili a podíleli se na něm.

Příběh první: 
Jiří Králík – Jistota v bráně 

Jiří Králík (*11. dubna 1952 v Gottwaldově) je vynikající československý brankář a člen Síně slávy českého hokeje. Později působil jako uznávaný hokejový expert v České televizi.

Chytal za TJ Gottwaldov (1963–1976 a 1983–1985, střídavě v první a druhé lize) a Duklu Jihlava (1976–1983). V ligové soutěži odehrál 12 sezon a 420 utkání. Je mistrem ČSSR z let 1982 a 1983 s Duklou Jihlava.

Československo reprezentoval v 99 zápasech, zúčastnil se mistrovství světa v letech 1979, 1982 (direktoriátem vyhlášen jako nejlepší brankář turnaje), 1983 (ve všech třech případech stříbrná medaile) a 1985 (opět nejlepší brankář turnaje a držitel titulu mistra světa).

Byl už na zimních olympijských hrách (ZOH) v roce 1980 a poté i na ZOH 1984 (stříbrná medaile). Na ZOH 1984 v Sarajevu byl dokonce vlajkonošem československé výpravy na zahajovacím ceremoniálu.

Zúčastnil se i Kanadského poháru 1981, kde náš výběr dokráčel až do semifinále.

Když mi bylo nějakých šest či sedm let, hráli jsme hru zvanou „Na Králíka“. Záměrně zde uvádím slovo Králík s velkým K, neboť nejde o zvíře, ale o fenomenálního československého hráče, jenž strážil reprezentační branku v první polovině 80. let a kterého – samozřejmě marně – jsme se pokoušeli na zamrzlém rybníku, později i na stadionu napodobit. Všichni hráči z pole se postupně stavěli do brány a čelili vždy po sériích pěti či deseti nájezdů spoluhráčů. Ten, kdo chytil nejvíc, to byl „pan brankář“, tedy „pan Králík“.

Jiří Králík byl v roce 1985 už velezkušený reprezentační matador. Národní tým podržel svými skvělými výkony nesčetněkrát, a přestože to pro něj vůbec nebylo jednoduché, dokázal postupně nahradit legendu československého hokeje let sedmdesátých Jiřího Holečka, na což dnes vzpomíná s úsměvem:

„V roce 1976, když jsem startoval svou reprezentační kariéru, jsme hráli dvojzápas se Sovětským svazem v Praze, kde nejprve chytal Jiří Holeček. Prohráli jsme 1:4 a novináři napsali, že právě on zabránil dvouciferné porážce. A druhý den jsem nastoupil já, a když hlasatel oznámil, že v brance Československa se představí Jiří Králík, celá Sportovní hala pískala. To je myslím dostatečně vypovídající…“

Pane Králíku, jak už bylo napsáno výše, zažil jste „americký zázrak“ v Lake Placid 1980, Kanadský pohár 1981 – dá se říct, že po tomto neúspěchu se začalo naše mužstvo přetvářet a nově formovat, přičemž cílem oné hokejové „pětiletky“ bylo jednoznačně MS v Praze? A mohli tehdy alespoň ti starší, zkušenější hráči, mezi něž jste už tou dobou patřil, vůbec doufat v nějaké lukrativní zahraniční angažmá?

Po MS 1982, kdy jsem byl vyhlášený nejlepším brankářem šampionátu, přijeli v létě na soustředění reprezentace agenti ze zámoří a přivezli smlouvy pro čtyři hráče: Jaroslava Pouzara, Mirka Dvořáka, Milana Nového a pro mě. O těch prvních třech naše strana prohlásila „ano, můžou jít, ty už nepotřebujeme“, mně ale řekli, ať vydržím až do onoho domácího MS v Praze. Vidíte, a přitom Mirek Dvořák, ač hráč Philadephie Flyers, byl navzdory všem prohlášením povolán a startoval na MS v Německu.

Vy jste sice neodešel do zámoří, ale právě do německé nejvyšší soutěže…

Ano, ale smlouvu jsme museli společně s Vincentem Lukáčem podepsat do Rosenheimu ještě před vyhlášením nominace na MS 1985. A to ve chvíli, kdy ještě nebylo ani stoprocentní, že se v Praze představíme. Ale ad absurdum před finálovou skupinou na MS jsem byl zámořskými skauty osloven s nabídkou, abych si vybral jakýkoliv klub NHL a podepsal jim to.

Ten důvod mi konkrétně nikdo nesdělil. Zjevně šlo o sázku především na mladé hráče, ale jak jste sám naznačil, nedopadlo to právě nejlépe.