Mým dvěma synům, Dominikovi a Nikodémovi, s láskou.

Autor a nakladatel děkují za předmluvu k této knize doc. Mgr. Jaroslavu Šebkovi, Ph.D., DSc. a za její lektoraci Mgr. Martinu Vaňáčovi, Ph.D., PhDr. Jakubu Formánkovi a Mgr. Petru Adamczykovi. Za souhlas s fotografováním v Arcibiskupském paláci děkují pomocnému pražskému biskupovi Mons. ThLic. Ing. Zdenku Wasserbauerovi, Th.D., za fotografie Dominika Duky a Jana Graubnera Romanu Albrechtovi ze sdružení Člověk a víra a za zprostředkování těchto fotografií tiskovému mluvčímu Arcibiskupského paláce Jiřímu Prinzovi.

Motiv na přední straně obálky: zleva Arcibiskupský palác, I. nádvoří Hradu a věže katedrály sv. Víta, Václava a Vojtěcha.

Motiv na zadní straně obálky: znak Arcidiecéze pražské.

V případě podobizen arcibiskupů se jedná o výřezy z portrétů v Sále arcibiskupů, jenž se nachází v prvním patře Arcibiskupského paláce. A to s výjimkou str. 119 a 133, na nichž jsou fotografie Romana Albrechta ze sdružení Člověk a víra. 

Copyright © Marek Šmíd, 2022 

Preface © doc. Mgr. Jaroslav Šebek, Ph.D., DSc. 

Review © Mgr. Martin Vaňáč, Ph.D., PhDr. Jakub Formánek, Mgr. Petr Adamczyk 

Editor © Josef Pepson Snětivý, 2022 

Photographs © Josef Pepson Snětivý, Roman Albrecht, 2022 

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Šulcová, 2022 

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2022 

ISBN 978-80-7475-429-6 (ePUB) 

ISBN 978-80-7475-430-2 (pdf) 

ISBN 978-80-7475-431-9 (Mobi) 

Slavnostní předmluva 

Pražské arcibiskupství existuje již 1050 let, a patří tedy k nejvýznamnějším církevním institucím nejen v českých zemích, ale také v rámci střední Evropy. Jeho působení představuje pevnou součást duchovních dějin, ale ovlivňovalo také politické, kulturní a sociální dějiny. Pražští biskupové a od roku 1344 i arcibiskupové se tak stali důležitými aktéry významných událostí, spojených s naší minulostí.

Dění kolem pražského arcibiskupství se mnohdy velmi úzce propojovalo s děním v celé zemi. Bylo tomu tak i ve 20. století, jemuž je věnována tato kniha. Většina textu se zde soustřeďuje na dějiny arcibiskupství v kontextu vývoje československého státu, etablovaného před více než sto lety, v roce 1918. Jeho meziválečné období bylo etapou velkých společenských, sociálních a politických transformací, jež dala významně do pohybu první světová válka jako do té doby největší globální konflikt. Stranou těchto dramatických procesů a zvratů nezůstala ani katolická církev jako početně dominantní konfese, jejíž představitelé museli hledat způsoby a cesty, jak reagovat na dynamický vývoj odehrávající se kolem nich. A to se pochopitelně přímo dotýkalo i činnosti pražských arcibiskupů.

Moderní doba znamenala na jedné straně inspirativní rozvoj ducha a znalostí v řadě oborů, ale na druhé straně i pošlapání základních humanistických principů, stejně jako pronásledování křesťanů bez rozdílu konfese. Velmi tvrdě tak zasáhla do osudů pražských arcibiskupů nacistická a komunistická totalita, přičemž symbolem vzdoru proti oběma z nich se stal Josef Beran, v jehož případě probíhá již proces blahořečení. Další symbolickou postavou je pak František Tomášek, který se stal jednou z hlavních postav listopadové revoluce 1989 a ve vysokém věku, skoro se dá říci jako biblický stařec Simeon, se dočkal nové, svobodné éry pro církev v našich zemích.

Polistopadová doba pak přinášela jak naději a velká očekávání, tak i nové výzvy a témata… a rovněž značné problémy. Pražský arcibiskup totiž není jen duchovním pastýřem, ale současně osobou působící viditelně ve veřejném prostoru. A tak se i v této době pohybuje v průsečících různých vztahů a postojů. Všechny tyto peripetie se snaží alespoň ve stručném základu popsat publikace, kterou berete do rukou a které přeji, aby si našla co nejvíce spokojených čtenářů.

Jaroslav Šebek 

Úvod 

Vážená čtenářko, vážený čtenáři, 

kniha, kterou držíte v ruce, zachycuje medailony pražských arcibiskupů od přelomu 19. a 20. století do současných dní. Představuje tak církevní hodnostáře od dob rakousko-uherského mocnářství do dnešních časů České republiky.

V době rozsáhlého množství titulů k novým dějinám se snaží přehledným a srozumitelným způsobem uvést své čtenáře do českého církevního života, náboženských bojů, na klíčová a problematická místa duchovních dějin, a seznámit je s myšlenkami významných osobností naší minulosti posledních 120 let v širším kontextu událostí.

V devíti portrétech zachycuje kniha jedinečné osobnosti, jako byli Lev Skrbenský z Hříště, Pavel Huyn, František Kordač, Karel Kašpar, Josef Beran, František Tomášek, Miloslav Vlk, Dominik Duka a Jan Graubner. Provází nás jejich životními peripetiemi, které se často dotýkaly dramatických společenských poměrů v zemi a měly bezpochyby vliv i na církevní a politický život Rakousko-Uherska, Československa a později České republiky.

Ve svém celku tvoří předložené osudy pražských arcibiskupů jedinečný vhled do církevních dějin země. Třebaže často promlouvají do již uzavřené historické etapy, jsem přesvědčen, že svými následky a důsledky bezprostředně ovlivňují naše životy, náš stát i společnost, která nás obklopuje, a dávají odpovědi na vysoce aktuální otázky naší doby.

Skrze medailony církevních představitelů kniha sleduje proměny pražské arcidiecéze, tedy metropolitní arcidiecéze české církevní provincie, k níž náleží ještě českobudějovická, královéhradecká, litoměřická a plzeňská diecéze. Svůj zájem tak projevuje o celý prostor českých zemí.

Je to rovněž proto, že se pražský arcibiskup stává českým primasem, jenž je prostřednictvím tohoto symbolického titulu spjat s celým prostorem Čech. Kromě této symboliky hlavy katolické církve v České republice primas nezahrnuje více než čestný stupeň. Nedisponuje proto žádnými zvláštními pravomocemi, pokud by to církevní právo neupravovalo jinak. Dramatické osudy hodnostářů odrážejí současně těžkosti katolické církve tváří v tvář oběma světovým válkám, vzniku Československa na podzim 1918 i jeho likvidace o 20 let později, totalitním ideologiím 20. století v podobě nacismu a komunismu i demokratickým poměrům po roce 1989. Jsou tak nejen svědectvím o statečnosti církve, ale rovněž zrcadlem jejích slabostí, pádů a zranění.

Každá kapitola je rozdělena do části před nástupem do (arci)biskupského úřadu, části jeho vykonávání a dobu po rezignaci na tento post, pokud daný církevní hodnostář nezemřel během svého episkopátu. Každý medailon arcibiskupa je uzavřen výběrem doporučené literatury k dalšímu čtení. Tato struktura umožňuje v převážně chronologické linii sledovat nejen mozaiku osudů zmíněných osobností, ale rovněž významné mezníky církevních dějin v obecnější rovině.

Kromě těchto knih je nezbytné zmínit rovněž nevydanou disertační práci historika Martina Vaňáče Čeští kardinálové ve 20. století (Filozofická fakulta Masarykovy univerzity, Brno 2017). Ta se stala inspirací též pro tuto publikaci.

Věřím, že můj počin bude pro vás cenným obohacením v oblasti moderních církevních dějin, které vám umožní vnímat jako pevnou a nezpochybnitelnou součást naší minulosti ve 20. a 21. století.

Přeji vám příjemné chvíle strávené nad knihou! 

V Římě dne 21. září 2022 

Marek Šmíd 

LEV SKRBENSKÝ Z HŘÍŠTĚ 

1863-1938 

kněžské svěcení

1889

biskupské svěcení

1899

kardinálský klobouk

1901

pražský arcibiskup

1899-1916

Život Lva Skrbenského v době před episkopátem 

Lev Skrbenský se narodil dne 12. června 1863 na zámku Hukovice u Nového Jičína na severní Moravě do šlechtické rodiny Skrbenských z Hříště. Byl druhorozeným dítětem barona Filipa Skrbenského a jeho ženy Leonie, rozené svobodné paní Čejkové z Badenfeldu. Zatímco jeho sestra Irena byla o dva roky starší než on, sourozenci Marie o rok, Johann o pět a Anna o devět let mladší.

Dětství a mládí strávil na zámku Dřevohostice u Svatého Hostýna u své babičky Marie, svobodné paní z Badenfeldu, jež pocházela z významného uherského rodu Erdödy.

Gymnaziální studia zahájil Lev na nižším benediktinském gymnáziu v Kremsmünsteru v Horních Rakousích. Nepatřil zde mezi příliš nadané studenty, protože musel opakovat sekundu i konat opravné zkoušky z některých předmětů, např. z matematiky či řečtiny. Po absolvování nižšího gymnázia přestoupil na vyšší piaristické gymnázium v Kroměříži, kde v červenci 1882 maturoval. Propadl však u maturitní zkoušky z matematiky, kterou musel opakovat v září téhož roku. Napodruhé ji složil již úspěšně.

Následně studoval na přání svých rodičů práva v Innsbrucku, avšak pouze krátce. Již v roce 1884 totiž nastoupil jednoroční vojenskou službu, kterou absolvoval u šestého dragounského pluku v Brně. Během vojenské služby, kterou zřejmě preferoval jeho otec jako vysoký důstojník sicilských hulánů, v něm uzrálo rozhodnutí pro kněžství, takže v říjnu 1885 vstoupil do arcibiskupského semináře v Olomouci. Zde se jeho spolužáky stali mimo jiné bohoslovci Leopold Prečan a Norbert Klein, pozdější olomoucký arcibiskup a brněnský biskup.

Na kněze byl Lev Skrbenský vysvěcen olomouckým arcibiskupem Bedřichem z Fürstenberka v rektorátním kostele sv. Anny v červenci 1889. Svoji primici následně slavil z úcty ke svým rodičům a prarodičům v Dřevohosticích o týden později. Poté působil rok v pastorační správě v Dubu nad Moravou, odkud byl jako kaplan poslán do Věčného města. Jeho novým domovem se stala římská kolej pro kněze z německy hovořících zemí Santa Maria dell’Anima. Sám byl během studia teologie v přehledu studentů veden jako Němec.

Kroměřížský kostel sv. Mořice 

Období na počátku 90. let tak strávil v Římě, kde studoval právo na papežské univerzitě Gregoriana v Římě. Svá studia završil doktorátem z kanonického práva v lednu 1893.

Po návratu na rodnou Moravu se vrátil do pastorace a působil jako kaplan v Uherském Ostrohu a později jako farář v Melči u Opavy. V místech svého působení byl vnímán jako aktivní kněz, horlivý křesťan a milý společník, který byl oblíben rovněž u dětí. Často navštěvoval chudé a posilňoval jejich víru. Pro své jazykové znalosti byl prakticky bilingvní, čímž dokázal oslovovat jak české, tak německé katolíky v českých zemích a profilovat se jako národnostně spravedlivý pastýř.

V roce 1898 se stal proboštem kolegiátní kapituly v Kroměříži, kam nově přesídlil. Současně vykonával funkci faráře v gotickém kostele sv. Mořice, který představuje sídlo zmíněné kapituly. Rok poté, v září 1899, se stal olomouckým sídelním kanovníkem, takže opět měnil místo svého působení a přestěhoval se do Olomouce.

Život Lva Skrbenského v době episkopátu 

Ještě v září 1899 byl na přání rakouského císaře Františka Josefa I. sedmatřicetiletý olomoucký sídelní kanovník Lev Skrbenský jmenován 29. pražským arcibiskupem a českým primasem. Nahradil tak právě zesnulého arcibiskupa Františka Schönborna, který skonal ve Falknově nad Ohří (dnes město Sokolov) v červnu zmíněného roku ve věku 55 let.

Před biskupským svěcením, jež přijal z rukou olomouckého arcibiskupa Theodora Kohna v katedrále sv. Václava v Olomouci na slavnost Zjevení Páně dne 6. ledna 1900, složil Lev Skrbenský předepsanou arcibiskupskou přísahu císaři Františku Josefovi I. Stalo se tak v přítomnosti nejvyššího komořího a ministra kultu a vyučování. Slavnostní uvedení do Prahy proběhlo dne 14. ledna.

O rok později, v dubnu 1901, byl jmenován kardinálem. K tomuto kroku došlo nikoliv pro jeho zásluhy, ale především z pozice pražské ho arcibiskupa, kterou zastával. V rámci Rakousko-Uherska byl jedním ze šesti zástupců v kardinálském sboru. Svým věkem, bylo mu tehdy 37 let, patřil mezi nejmladší kardinály vůbec.

Arcibiskupský palác se nachází v těsném sousedství prvního nádvoří Pražského hradu 

Před první světovou válkou zastával post předsedy biskupské konference rakouské části monarchie. Třebaže byl c. a k. tajným radou, členem panské sněmovny říšské rady, čestným rytířem, nositelem velkokříže řádu Maltézských rytířů a mnoha dalších ocenění a vyznamenání, zůstal osobně nenáročným a v osobních potřebách skromným mužem. Jeho aktivity limitovalo především chatrné zdraví, které omezovalo i jeho pastorační činnost a pravidelně podněcovalo úvahy o jeho nástupci.

Na počátku 20. století se jako český primas postavil proti zřízení nové, páté diecéze pro Němce na severu Čech, jež by vznikla z části pražské arcidiecéze a části litoměřické diecéze. Lev Skrbenský byl v tomto ohledu skeptický, navíc se obával reakce české části kléru a katolických věřících. Byl to právě on, kdo se vyjádřil, že by tento krok zbytečně vyhrotil národnostní spory.

Jako český primas, který svůj úřad vykonával zodpovědně, byl Lev Skrbenský oblíben pro svou mírnou a laskavou povahu. Založil Arcibiskupské gymnázium s internátem, jež se v létě 1915 přestěhovalo z Dejvic do vlastní budovy v Bubenči. Během svého episkopátu navštívil téměř všechny farnosti arcidiecéze a konal v nich vizitace. V uvedení závěrů Prvního vatikánského koncilu v život mu bránil především nedostatek kněží v arcidiecézi.

Na počátku světového konfliktu vydal Lev Skrbenský pastýřský list, v němž položil důraz na blaho vlasti a víru v brzký mír, který ukončí všechno trápení současnosti. V něm mimo jiné prohlásil – Proto Vás prosím, abyste neustávali modliti se k Hospodinu zástupů za císaře a říši, i zvláště za naše statečné voje, jak ve svých vlastních modlitbách, tak při svaté oběti, aby Bůh všemohoucí zachoval vznešeného našeho panovníka, aby chránil a sílil naše bratry a syny v bojích a naší milované vlasti brzy zase popřál požehnání, plynoucího z čestného míru! Radost z vražedných bojů, jak vyplývá z analýzy jeho válečných proslovů, rozhodně neměl. Po smrti papeže Pia X. v srpnu 1914 vedl delegaci rakousko-uherských biskupů na konkláve v Římě, které se sešlo deset dní po skonu hlavy katolické církve. Ze šesti žijících kardinálů habsburské monarchie – pražského arcibiskupa a českého primase Lva Skrbenského z Hříště, olomouckého arcibiskupa a moravského metropolity Františka Saleského Bauera, ostřihomského arcibiskupa a uherského primase Jánose Csernocha, emeritního ostřihomského arcibiskupa Kolose Ference Vaszaryho, veszprémského biskupa Károlyho Horniga a vídeňského arcibiskupa Friedrich Gustav Piffl – se papežské volby účastnili čtyři. Kolos Ferenc Vaszary a František Saleský Bauer se z neúčasti na konkláve omluvili pro vážné zdravotní důvody.

Účast kardinálů z jednotlivých evropských zemí, včetně území Rakousko-Uherska, na dění v Římě byla od počátku komplikovaná. Vlakové spoje nyní – s eskalujícím konfliktem – přepravovaly převážně vojáky na jednotlivá bojiště, země byly znesvářeny a rostla nevraživost rovněž ve vztahu ke Svatému stolci, ale všichni účastníci konkláve se nakonec bezpečně a včas do Věčného města dostali. K tomu samozřejmě přispěla i skutečnost, že Itálie zůstávala dosud neutrální a k válčícím stranám se nepřipojila.

Kardinálové volící papeže vstupovali do Sixtinské kaple v době, kdy nejnovější titulky novin hovořily o úspěchu německých a porážce ruských armád na východní frontě. Navzdory probíhajícím bitvám se této významné události účastnila většina kardinálů, byť osm na konkláve pro svůj špatný zdravotní stav či příliš krátký čas na přesun do Věčného města neparticipovalo.

Třicet čtyři z padesáti sedmi přítomných kardinálů byli Italové. Mezi nejvýznamnější přítomné muže patřili ze středoevropské perspektivy následující kardinálové – vídeňský arcibiskup Friedrich Gustav Piffl, ostřihomský arcibiskup János Csernoch, mnichovský arcibiskup Franz von Bettinger, kolínský arcibiskup Felix von Hartmann, pařížský arcibiskup Léon-Adolphe Amette, mechelenský arcibiskup Désiré-Joseph Mercier a další významní církevní hodnostáři římské kurie.

Sami kardinálové na prahu války cítili, že by mohl být výběr některého z mužů z dané konkrétní země chápán jako nepřímé vyjádření podpory dané zemi ze strany Svatého stolce, což by jistě vzbudilo protesty velmocí. Proto se zúčastnění shodli, že nejvhodnějšími kandidáty budou kardinálové z Itálie, jež stála zatím mimo válečný konflikt. Tato skutečnost tak favorizovala italské kandidáty, jichž byla ve sboru většina.

Finální rozhodnutí volby padlo teprve v desátém kole čtvrtého dne konkláve, dne 3. září 1914 dopoledne, i když již 2. září obdržel devětapadesátiletý boloňský arcibiskup a kardinál Giacomo della Chiesa třicet dva hlasů od přítomných kardinálů. Jak jsme dnes díky dokumentům z vídeňských archivů informováni, rakouští a němečtí kardinálové včetně pražského arcibiskupa Lva Skrbenského z Hříště odevzdali své hlasy právě Giacomu della Chiesovi, který po svém zvolením papežem přijal jméno Benedikt (XV.).

S postupujícím válečným konfliktem se Lev Skrbenský svým umírněným postojem stával pro radikální německé kruhy příčinou nespokojenosti s pastorací, kdy nedostatečně rezonoval jeho válečný zápal a bojové odhodlání. Proto když v listopadu 1915 zemřel po krátké nemoci olomoucký arcibiskup František Saleský Bauer, rozhodla se rakouská strana využít uprázdněného stolce k daleko větším změnám, než byly církevními kruhy původně plánovány.

Diplomatický zástupce Svatého stolce ve Vídni Raffaele Scapinelli di Leguigno byl o úmyslu rakouské vlády informován již na počátku prosince téhož roku. Tehdy informoval státního sekretáře Pietra Gasparriho o schůzce ministra kultu Maxe von Hussarka s císařem Františkem Josefem I., na níž se první zmíněný pokusil přesvědčit císaře o nezbytnosti přesunů ordinářů – pražského arcibiskupa Lva Skrbenského do Olomouce a brněnského biskupa Pavla Huyna do Prahy.

Intervenci civilních úřadů považovaly nicméně církevní kruhy v čele s pomocným olomouckým biskupem Karlem Wisnarem a vyšehradským proboštem Františkem Zapletalem za porušení svobodné volby kapituly a písemně proti ní protestovaly. Tím prozatím dosáhly odložení volby nového arcibiskupa.