Za laskavou pomoc a zpřístupnění objektů děkuje autor sestře Sáře z karmelu sv. Josefa v Drastech (dříve na Hradčanech), bosým karmelitánům a paní Haně Říhové z Fortny na Hradčanech a bratru Tomášovi, kvardiánovi kapucínského kláštera na Hradčanech.

Fotografie na přední straně obálky: bazilika sv. Jiří s klášterem a Ústav šlechtičen

Fotografie na zadní straně obálky: jihovýchodní část hradčanského karmelu

Obrázky bez popisků v knize:

Str. 2: ambit obklopující Svatou chýši v Loretě

Str. 7: interiér baziliky sv. Jiří

Str. 66: tzv. Kostka (vlevo uprostřed), viděná z Radnických schodů Str. 130: detail terasy a průčelí Lorety

Str. 216: socha sv. Jana Nepomuckého na kostele jemu zasvěceném

Copyright © Josef Pepson Snětivý, www.pepson.cz, 2021

Editor © Josef Pepson Snětivý, 2021

Photographs © Josef Pepson Snětivý, 2021

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Šulcová, 2021

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2021

ISBN 978-80-7475-358-9 (ePUB)

ISBN 978-80-7475-359-6 (pdf)

ISBN 978-80-7475-360-2 (Mobi)

PŘEDMLUVA JAKO POZVÁNÍ A PŘÁNÍ

Milí přátelé,

přijměte pozvání na místa, kde se po staletí odehrávaly jevy nevšední až zázračné; vypravíme se do areálů okrášlených vynikajícími architekty a umělci, kam míří poutníci zblízka i zdaleka, kde modlitba střídá obdivuhodné počiny… Přijměte pozvání do pražských klášterů.

V této knize navštívíme ty, jež se nacházejí na Hradě a Hradčanech. Předsevzetí, že se budu coby píšící cestovatel a milovník historie, architektury a umění věnovat klášterům, ve mně zrálo dlouho. K činu jsem přikročil, jakmile jsme s kolegou a přítelem Otomarem Dvořákem dopsali knihu Krajinou Karla IV. (aneb S Otcem vlasti Prahou, Čechami a Moravou). Při práci na ní ještě zesílilo mé povědomí o tom, jak zásadní roli kláštery hrály v rozvoji umění, vzdělanosti, ale i hospodářství, státní správy a kultivace území – čehož si byl tento císař a král dobře vědom, a proto je zakládal a podporoval.

Můj prvotní záměr se týkal Prahy; zdejší kláštery jsem hodlal popsat ve dvou knihách, věnovaných levému a pravému břehu Vltavy. Začátek jsem si stanovil v centru české státnosti na Hradě – a současně u našeho nejstaršího kláštera, Svatojiřského. Jakmile jsem se však ponořil do studia pramenů a shromažďování podkladů a přibral několik klášterů v okolí, bylo mi jasné, že kniha popisující celou levobřežní Prahu by příliš nabyla na objemu. Po zralé úvaze jsem se tudíž rozhodl věnovat tento svazek čtveřici klášterů na Hradě a Hradčanech, přičemž v dalším bych se rád vydal ze Strahova dolů na Malou Stranu – a pak budeme spolu cestovat dále; věřím, že Vás toto téma zaujme a že vyprávění o pražských klášterech utvoří celou knižní řadu.

Pravda, dočítáme se o nich leckde – jednou z pohledu historických událostí, jindy architektury, umění a uměleckých řemesel, pak zase církevních dějin a řádového života… Prostudoval jsem dlouhou řadu pramenů a pokusil se propojit jednotlivé aspekty v textu, který má být nejen obsažný a komplexní, ale také čtivý. A přidal jsem pohled svůj: jak vidím kláštery a jejich svatyně očima okouzleného poutníka, který v úžasu hledí na veliká díla, stvořená desítkami proslulých umělců i bezejmenných mistrů, a váží si toho, co nám řehole zanechaly.

Rád bych poděkoval ochotným a zasvěceným lidem, díky nimž jsem mohl jednotlivé areály důkladně propátrat a zodpovědět mnohé otazníky; jmenovitě je uvádím na straně 4. Nejde však jen o ně, můj dík směřuje ke všem, kteří se o kláštery starají, zpřístupňují je veřejnosti a pomáhají udržovat povědomí o nich, ať už patří k řeholím, nebo ne. Děkuji také Otomaru Dvořákovi za dlouholeté přátelství a spolupráci na knihách, během níž jsem se spoustu věcí dozvěděl a naučil, dále svým synům Pepovi a Matyáši Bernardovi za doprovod na objevných cestách… a v neposlední řadě Vám, milí spolupoutníci, čtenáři a návštěvníci mých besed a přednášek. To díky Vám se mohu systematicky věnovat jedné ze svých velkých lásek – památkám a vydávat takto zaměřené knihy.

A nyní už vzhůru ke čtveřici klášterů – či spíše dolů, do jejich hlubin, za jejich tajemstvími a proti proudu času! Když jsem přemýšlel, jak nejlépe ve formě přání zakončit tuto předmluvu, zjistil jsem, že slovy, jejichž příjemnost a půvab nelze překonat, to už učinil můj oblíbený Václav Hájek z Libočan ve své Kronice české. Dovolím si tedy použít poslední větu jeho předmluvy předesílám, že jde o citaci, nikoli snad o drzé tykání ve stylu televizních reklam. A tak všem, ať už Vás osobně znám, nebo ne, ať už si tykáme, či vykáme, přeji společně s Hájkem:

Mějž se dobře.

KLÁŠTER BENEDIKTINEK U BAZILIKY SVATÉHO JIŘÍ

Modli se a pracuj.

Svatý Benedikt

Kde jinde zahájit putování po pražských klášterech, než na Pražském hradě? Na Hrad bychom měli chodit celý život. A také si připomínat, že jde o areál nejen nádherný, ale také unikátní svým architektonickým a uměleckým bohatstvím a rozlohou: nad Prahou se vypíná nejrozsáhlejší starobylý hrad na světě (a rovněž největší dosud obývaný).

Vstupme Matyášovou bránou. I. nádvoří, ba i to II. s kaplí svatého Kříže, jsou pro mě předehrou III. s monumentální katedrálou sv. Víta. Její vertikála je hmotným i duchovním vrcholem celého komplexu… a jakmile projdeme kolem ní a ocitneme se na náměstí U Svatého Jiří, nastává zklidnění, jako bychom to nejpůsobivější měli už za sebou.

Kráčel jsem takhle snad stokrát a často zakoušel tento pocit – a Vy, milí spolupoutníci, možná také. Ovšem náměstí U Svatého Jiří nabízí celou řadu pozoruhodností. Po levé ruce se za fasádou Starého královského paláce skrývá mimo jiné Vladislavský sál (ve své době největší světský klenutý sál světa!) a náš pohled přiláká severní palácový dvůr s arkádami. Vzdejme hold dvěma velkým mužům, kteří se zde zvěčnili – architektovi Benediktu Riedovi (či Rejtovi) z Pístova a osvícenému stavebníkovi Vladislavu Jagellonskému (věřím, že se druhému jmenovanému časem dostane lepšího hodnocení; za svou dlouhou vládu, naplněnou snahou o mír a stavitelskou činorodostí, by si je zasloužil).

Na jagellonský Královský palác navazuje kolegiátní kostel Všech svatých – a mnozí z Vás možná vědí (nebo si to přečetli v knize Krajinou Karla IV., kterou jsem napsal s Otomarem Dvořákem), že tento počin Otce vlasti kdysi vynikal krásou a nevšedností. Tím však jako by celistvý hradní areál napsal poslední kapitolu. Neboť dlouhý Ústav šlechtičen, vystrkující do náměstí U Svatého Jiří vchod ve formě otevřeného kruhového pavilonu se sloupovým portikem, okrášleným plastikami dvorního sochaře Josefa Kleina, je jakoby z jiného světa.

Nejstarší známé vyobrazení Prahy, zde výřez s Hradem: Schedelova kronika, 1493

Totéž platí pro protilehlou stranu náměstí. Části, kde do něj ústí Vikářská ulička, pochmurně panuje Nové probošství, typické dílo Josefa Mockera (širšímu komplexu domů na adresách náměstí U Svatého Jiří 36/2, 35/3 a 34/4 – posledně jmenovaná je právě Nové probošství – se říká Mockerovy domy). Na nároží novogotické fasády snadno přehlédneme sochu svatého Václava od Ludvíka Šimka – a celkově bych tuto stavbu raději viděl třeba v Liberci, kam by se hodila víc než na Pražský hrad. To prosím neberte jako odsudek! Její strohost alespoň trochu zmírňuje pískovcová Carattiho kašna, nazvaná takto podle svého autora Francesca Carattiho. V běhu věků přišla nejen o masivní vázy s kamennými květy a o nádrž na ryby (ta je dnes součástí Orlí kašny na III. nádvoří), ale dokonce o své původní umístění. Kdysi totiž krášlila prostor před Starým královským palácem, ale v souvislosti s přestavbou Hradu za první republiky byla na dlouhá léta uvězněna v depozitáři a teprve v roce 2000 vynesena na světlo Boží a umístěna sem.

A to už jsme před areálem, který spolu navštívíme v této kapitole. Promiňte mi poněkud delší úvod, ale v případě baziliky svatého Jiří a přilehlého kláštera mi připadá, jako by k nim patřila i cesta Hradem (ačkoli přijít sem můžete také z opačné strany Jiřskou ulicí).

Kostel založil kníže Vratislav I. v předrománském (karolinském) stylu; původní stavba byla krátká, lehce kosodélná, s obdélnými přístavky na severu a jihu, ale bez věží; prodloužena byla až v souvislosti se zřízením kláštera a obohacena o věže teprve po přestavbě vyvolané požárem v roce 1142, jak si přečteme dále. Ivan Borkovský, který zde vedl archeologický výzkum v letech 1958-1962, vyslovil názor, že původní kostel nebyl nikdy dokončen; to však bylo vyvráceno existencí západní předsíně, která byla druhotně přistavěna před onu lehce kosodélnou stavbu. Udává se, že k založení došlo pravděpodobně krátce před Vratislavovou smrtí, kvůli čemuž se asi nedožil dokončení stavby (ba ani vysvěcení části), jak udává Kristiánova legenda.

Jenže máloco je nám tak zahaleno tmou jako životaběh tohoto Přemyslovce. Rád objevuji skryté památky, pozornost se snažím věnovat i neprávem opomíjeným osobnostem – a Vratislav I. si ji zaslouží. V obecném povědomí jako by byl téměř „neviditelný“ mezi dvěma světci, matkou Ludmilou a synem Václavem. Přitom se jedná o schopného a pracovitého panovníka, který u nás upevnil křesťanství a soustavně budoval hradskou soustavu, v čemž navázal na zesnulého bratra Spytihněva. A plodný byl rovněž v jiném ohledu: z jeho legitimních potomků, kterých bylo možná i víc, známe jménem Václava, Boleslava, Spytihněva a Přibyslavu. Své panovnické dílo musel zvládnout ve velmi krátkém čase, který mu osud – či Bůh, chcete-li – dopřál: vládl zřejmě pouhých šest let (915-921). Ono „zřejmě“ je na místě: podle Emanuela Vlčka, jenž zkoumal jeho ostatky, se dožil 4052 let, čemuž byl odpovídala hypotéza, že v legendách uváděných třiatřicet let se netýká celkové délky života (tj. narození v roce 888 a úmrtí 921), ale délky panování, přičemž život musel být přirozeně o dost delší. Zarážející je také prodleva třinácti let mezi běžně udávanými letopočty narození Spytihněva I. a právě Vratislava I. Že by ji vyplnily tři Bořivojovy a Ludmiliny dcery, zmiňované v legendách, jakož i další, třetí syn?

Carattiho kašna

To už se asi nikdy nedozvíme, snad jen těch pouhých šest let vlády (915-921) můžeme v případě Vratislava I. brát za relativně jisté rozmezí (takže třiatřicetiletá vláda se nejspíš nekonala). A právě na konci onoho šestiletého rozmezí, pravděpodobně v roce 920, založil Václavův otec kostel svatého Jiří. Ten se tak stal druhým svatostánkem na Hradě (po kostele Panny Marie, za který vděčíme Bořivoji I.) a dokončil ho až Václav. Rozhodně tedy není pravda, co uvádí Václav Hájek z Libočan ve své Kronice české – totiž že Vratislav založil kostel svatého Jiří už v roce 912, přičemž napřesrok ho dokončil Miroboj, „kameník výborný“, ani to, že novou svatyni nechala v roce 919 ničit zuřivá Drahomíra. Mám pro Hájka, vlastence a skvělého stylistu, slabost, ale tohle nemá s realitou nic společného.

Nový kostel začal sloužit i jako nekropole prvních Přemyslovců. A také zde máme u Vratislava pomyslný otazník. Podle převažujícího názoru byl zakladatel kostela pohřben pod podlahou před kněžištěm, teprve později byly jeho ostatky umístěny do tumby, na níž vidíme latinský nápis, který po přeložení do češtiny říká: „Zde leží blahoslavený Vratislav, otec svatého Václava, zakladatel tohoto kostela.“ Jenže Emanuel Vlček, který se v letech 1959-1962 zúčastnil výzkumu baziliky, udává, že se nepodařilo zjistit, kde se nacházel původní Vratislavův hrob (ba ani Ludmilin). Zbytky západní části původního Vratislavova kostela sice odborníci nalezli, hrobové jámy však ne.

Vnuk Boleslav II., který zde budoval novou svatyni, nechal vložit ostatky dědečka Vratislava do nového hrobu – na čestné místo před hlavním oltářem nového kostela. Přibližně tamtéž dnes spatřujeme tumbu, kterou nechal pro ostatky svého dávného přemyslovského předka zhotovit Karel IV. Jejich nového uložení se už nedožil; stalo se tak v roce 1379, jak o tom svědčí pohřební schránka s pergamenovou autentikou (autentika je listina či kovová destička vydaná církví, jíž se potvrzuje pravost relikvií, či v našem případě ostatků). Dřevěný domečkovitý nástavec zdobí malby postav a erbů až z 15. století; byl totiž obnovován v letech 1437-1442 a 1600.

S jistotou sem byly v roce 999 umístěny ostatky Boleslava II. Pobožného, nalezené v třímetrové rakvi z vydlabaného dubového kmene, po jejíchž stranách se dochovalo osm železných kruhů (ty sloužily k přenášení rakve, jež byla vložena do zahloubené jámy v břidlicové skále). Zajímavý je nález zvířecích kostí a skořápek vajec u Boleslavovy hlavy, což svědčí o obětování pohanským bohům. Toho se tedy ani vládnoucí elita (a tím méně prostý lid) na přelomu 10. a 11. století ještě nevzdal.

Pátrání po tom, kdo byl uložen nejen v bazilice, ale v celém klášterním komplexu – dohromady zde bylo otevřeno 125 hrobů z 10.-18. století! –, můžeme považovat za vzrušující dobrodružství, ovšem jasných odpovědí se nedočkáme. A to i z toho důvodu, že hrobové dutiny podle statiků ohrožovaly bezpečnost areálu, pročež byly vyplněny betonem a z nich vyzdvižené ostatky uloženy do společného hrobu. Naštěstí byly na svém místě ponechány alespoň hroby Přemyslovců včetně abatyší – ty byly pouze překlenuty betonovými deskami; hroby řádových sester a dalších osob byly zrušeny.

BENEDIKTINI, BENEDIKTINKY – A ZAČÁTKY PANEN NA HRADĚ

Z předchozího textu vyplývá, že Václav nechal v bazilice pohřbít svou babičku Ludmilu (jistě víte, že předtím byla uložena v místě své násilné smrti – na Tetíně); translace, tj. přenesení ostatků, se odehrála v říjnu 925. Snad při té příležitosti došlo k vysvěcení svatyně. Při kostele působil sbor kněží – kanovníků, kteří tak utvořili církevní centrum dávno předtím, než bylo v Praze ustaveno biskupství.

A také dříve, než u kostela vznikl klášter. Jeho založení je dáváno do souvislosti s diplomatickou cestou princezny Mlady do Říma. Tato dcera Boleslava I. a (pravděpodobně) jeho manželky Biagoty se do „Věčného města“ vydala v době založení pražského biskupství. Podle jedné z verzí ještě před ním, podle jiné až poté, to ale pro náš příběh není důležité. Letopočet cesty není znám a dodnes se o něm vedou spory, jejichž rozřešení – dojde-li k němu vůbec – přenechám povolanějším. Dovolím si jen konstatovat, že některé představy, např. že Mladě bylo v té době 12 let, považuji za vyloučené; těžko by v takovém případě mohla předtím dostat předpokládané vzdělání v Řezně (nemluvě o tom, že se narodila pravděpodobně po roce 930).

Papežem, u nějž absolvovala obláčku (tj. přijetí do řádu oblečením řeholního oděvu) a od kterého obdržela insignii – hůl abatyše –, mohl být teoreticky Jan XIII., Benedikt VI. či Benedikt VII. Kosmas jmenuje Jana, dodává, že při tom dostala jakožto abatyše nové jméno – Maria –, a neopomene zdůraznit, že nový klášter nemá v žádném případě šířit slovanskou liturgii, ale že na něj má dohlížet kněz „v latinském písmě vzdělaný“.

Ať už to bylo jakkoli, Mlada-Maria se vracela s povolením založit nejen první ženský benediktinský klášter v Čechách, ale vůbec první klášter v knížectví. Jsme tedy na samém počátku nejen pražské, ale i zemské klášterní historie.

Stejně tak není podstatné, zda se Mlada stala abatyší „s předstihem“ už u Svatého otce, nebo zda k tomu došlo až v Praze, kde by v takovém případě přijala jméno Maria a hodnost s berlou by jí udělil pražský biskup Dětmar (Thietmar). Dnes se kloníme k názoru, že klášter byl založen až v roce 976 (či 973 nebo 974), čemuž by odpovídala druhá možnost.

Zásadnější je otázka, proč byl první klášter v Čechách ženský, a ne mužský. Odpověď jsem nenalezl. Rovněž nevíme, jaké bylo složení prvotního osazenstva kláštera (až na abatyši Mladu-Marii). Udává se pouze to, že přišlo (pravděpodobně s navracející se Mladou) z Říma.

Založení kláštera znamenalo významnou změnu i pro kostel svatého Jiří: stala se z něj krátká trojlodní bazilika (z Vratislavova kostela se dodnes zachovalo snad jen základové zdivo v západní části baziliky). Trojlodí bylo uzavřeno podkovovitými apsidami; dochovaly se dvě, třetí musela po roce 1142 ustoupit vrcholně románskému chóru. Trojdílný závěr byl tehdy moderním vývojovým prvkem, zde navíc ozvláštněným na svou dobu unikátním vytočením bočních apsid z hloubkové osy lodí. Něco podobného, ovšem až z 11. století, se nachází v kostele v jihofrancouzském Escales.

Tato přestavba, provedená v předrománském stylu, se kromě nevšedního architektonického řešení vyznačuje vyspělou kamenickou technikou. Nízké i střední, pečlivě opracované kvádříky jsou přirozeně z opuky; zajímavé je však použití červeného pískovce v případě pilířů (bohužel už nedochovaných). Nad boční lodě byly přidány tribuny pro sestry, což je typický znak otonského stavitelství střední Evropy, a řeholnice dostaly také jednotraktovou klášterní budovu z kvádříkového zdiva, přistavěnou k severní zdi kostela (její základy byly odhaleny pod úrovní Velkého rajského dvora). Šlo o pět místností v zahloubeném přízemí, kde byly nalezeny nejstarší podlahy s maltovým povrchem i opuková dlažba. Jak si přečteme dále, sloužila tato klášterní budova, byť v podobě pozměněné přestavbami, až do 14. století.

V sousedství kláštera tehdy stávaly dva prastaré kostelíky: jeden zasvěcený svatému Janu Křtiteli (v místech dnešní adresy Jiřská 9/10), druhý svatému Petrovi (umístění neznáme). A je možné, že byly dokonce tři: o nedoloženém kostelíku svatého Klimenta na Opyši víme pouze z falza zakládací listiny Vyšehradské kapituly z 12. století.

Klášter benediktinek u baziliky svatého Jiří byl od samého počátku považován za panovnickou fundaci, díky čemuž měl panovník právo dohledu nad ním.

Zde si dovolím stručné vysvětlení, neboť pojmy „klášter“ a „konvent“ bývají zaměňovány: hovoříme-li o společenství mužů – mnichů, rozumíme klášterem jak instituci, tak budovu (či komplex budov), zatímco konventem spíše samotné osazenstvo kláštera, respektive shromáždění či schůzi takové komunity; je ale pravda, že slovo „konvent“ se používá i v architektonickém smyslu – pro budovu uvnitř kláštera, v níž komunita přebývá nebo se schází. V tomto smyslu jde tedy pouze o část klášterního areálu, ačkoli často se termínem „konvent“ chybně označuje i celý klášter, čímž dochází k setření rozdílu mezi oběma pojmy. V případě společenství žen – mnišek je to striktně vzato jednodušší: pro obé se má podle jednoho názoru používat pouze pojem „klášter“, takže slovo „konvent“, držíme-li se tohoto pohledu, by se v takovém případě vůbec nemělo vyskytnout. Jiné zdroje jsou sice v tomto smyslu benevolentnější a povolují i u řeholních společenství žen použití slova „konvent“ pro osazenstvo kláštera či shromáždění nebo schůzi komunity, my se mu však pokusíme v případě ženských klášterů vyhnout.

Zpět k benediktinkám na Hradě. Poměrně záhy se tu snad udála krvavá násilnost. Cizoložnou ženu, kterou biskup Vojtěch poslal do tohoto kláštera na pokání, vyvlekli ven a posléze popravili zuřiví příslušníci jejího kmene – Vršovci. Po tomto znesvěcení posvátného místa a krevní mstě Vojtěch navždy odešel ze země. A Vršovci prý naplnili svou hrozbu, když vyvraždili Slavníkovce na Libici. Oné noci, když jim Vojtěch nabídl sebe místo provinilé ženy, mu údajně hrozili, že pokud jim ji nevydá, „vezmou pomstu na bratřích jeho“ (Vojtěch pocházel ze Slavníkova rodu). Tyto události mají pravdivé jádro (přinejmenším k masakru na Libici prokazatelně došlo), ale zda lze vinu za krvavé zločiny několika staletí soustavně přisuzovat Vršovcům, jak to po Kosmovi mnozí opakují, o tom upřímně pochybuji.

Rozlučme se na chvíli se Svatojiřským klášterem a představme si řeholi, která ho obsadila.

Jde o Řád svatého Benedikta (Ordo Sancti Benedicti, OSB), který je nejstarší v celém západním křesťanství a řídí se Řeholí svatého Benedikta z Nursie, sepsanou tímto světcem počátkem 6. století našeho letopočtu pro mnišské společenství na Monte Cassinu. Právě tam vznikl první klášter, pro nějž jeho zakladatel vydal pravidla zvaná Regula Benedicti (Řehole Benediktova). Z latinského výrazu „regula“ (tedy pravidlo) vychází český pojem „řehole“ a odvozeně i „řeholník“ a „řeholnice“. Mottem řádu je heslo „Ora et labora“ („Modli se a pracuj“) a jeho postupné rozšíření bylo korunováno skutečností, že za Karla Velikého byla Řehole přijata coby vzorová klášterní ústava pro celou Římskou říši. Platí i pro ženské kláštery, přičemž za zakladatelku ženské větve je považována svatá Scholastika, Benediktova sestra.

České benediktinské kláštery spadají pod Slovanskou benediktinskou kongregaci svatého Vojtěcha a hrály odedávna klíčovou roli v upevňování křesťanství u nás, v kolonizaci dosud neobydlených území a v rozvoji kultury a vzdělanosti. Na první ženský klášter, kde jsme nyní „na návštěvě“, brzy navázal mužský v Břevnově (993). Dále uveďme jen kláštery Ostrov u Davle, Sázavský, Rajhradský, Hradišťský (u Olomouce), Opatovický, Kladrubský, Porta Apostolorum v Postoloprtech, Podlažický, Polický, Broumovský či Emauzský – co jméno, to významný pojem v českých dějinách. Ženských klášterů této řehole u nás bylo výrazně méně – kromě Svatojiřského bych rád zmínil mně obzvláště milý Pustiměřský –, ale na druhou stranu patří pannám benediktinkám ono prvenství.

Dnes nacházíme příslušníky tohoto řádu v Benediktinském arciopatství svaté Markéty a svatého Vojtěcha v Praze-Břevnově (pod něž spadá i Broumovský klášter a komunita v pražských Emauzích) a v Rajhradě u Brna. Řeholnice jsou u kostela Panny Marie Vítězné na Bílé hoře.

Jak jsme si řekli, v případě kláštera u svatého Jiří šlo o panovnickou fundaci. To bylo dvojsečné: na jedné straně to zajišťovalo exkluzivní pozici, na druhou znamenalo určitá omezení, projevující se zejména častým dosazováním Přemysloven na stolec abatyše. V některých případech to bylo vynucováno dokonce za cenu abdikace původní abatyše (k čemuž došlo v roce 1302, kdy takto musela ustoupit Žofie z Pětichvost Kunhutě Přemyslovně), jindy jsme svědky „přestupu“ z jiného řádu (např. když Anežka Přemyslovna opustila premonstrátský klášter v Doksanech a stala se abatyší u svatého Jiří). Přesto si matky představené zpravidla dokázaly podržet postavení suverénní správkyně kláštera i přiděleného majetku.

Když už jsme u materiálního zabezpečení, lze předpokládat, že Svatojiřský klášter nijak nestrádal a byl, jakožto panovnická fundace, nadán mnoha statky (ačkoli to neplatí zcela automaticky; třeba takový klášter svatého Jana Křtitele na Ostrově u Davle, založený týmž Boleslavem II., bohatstvím neoplýval). Bohužel se nám v případě kláštera svatého Jiří nedochovalo něco podobného, jako je třeba slavná zakládací listina Vyšehradské kapitoly, datovaná rokem 1088 (jde pravděpodobně o pozdější falsum, avšak obsahuje hodnověrné údaje). O původní pozemkové držbě Svatojiřského kláštera mnoho nevíme.

Odlitek plastiky kněžny Ludmily z jejího náhrobku

Stejně tak je mlhou dávných věků zahaleno následující, 11. století. Je nám známa pouze snaha o svatořečení Václavovy manželky Ludmily. Díky jejímu sílícímu kultu, který měl své centrum samozřejmě zde, v místě Ludmilina druhého pohřbení, klášter navštěvovaly davy věřících.

A pak ještě zajímavá příhoda, kterou zmiňuje Kosmas – a jež ukazuje, že ani za přemyslovských vládců neměl vždy klášter a jeho abatyše na růžích ustláno.

Kronikář vypravuje, že když Břetislav I. stavěl zeď kolem celého areálu Pražského hradu (měl s nepevností hradeb neblahou zkušenost během vpádu císaře Jindřicha III. v roce 1041), zapojil do toho syna Spytihněva (po Břetislavově smrti nastoupil na knížecí trůn jako Spytihněv II.). Ten se svými lidmi stavěl zeď v blízkosti Svatojiřského kláštera. Leč co čert nechtěl, nemohla být postavena, aniž by došlo k demolici abatyšiny pece. I kázal Svatopluk hodit kolem pece provaz, a když se ostatní zdráhali přikročit k dílu, sám urozený mladík ji s posměchem strhl a shodil do údolí potoka Brusnice (tj. do dnešního Dolního Jeleního příkopu; pec tedy stála na severní straně klášterního areálu). Svůj chechtot doprovodil štiplavou poznámkou: „Dnes paní abatyše neokusí teplých koláčů!“

Představené kláštera to přirozeně neušlo a vypravila se s doprovodem ven (striktně vzato jde o opuštění klauzury, což ale Kosmas nekomentuje, asi to – ve shodě se mnou – považuje za ospravedlnitelné). Spytihněv a jeho družiníci čekali spílání od abatyše, nám blíže neznámé „dcery Brunonovy“ (čímž letopisec zřejmě odkazuje ke svatému Brunonovi z Querfurtu). Tato Němka však zvolila ironický tón, který ješitného mladíka musel zasáhnout mnohem palčivěji. „Oslavila“ Spytihněva těmito slovy:

„Slavný, urozený muž, ve zbrani čelný,

jak velikých tvrzí i hradů dobyl on v tuto chvíli;

a z pece pověstnou sobě získal vítězoslávu!

Skráně nechať bobkem vítězné obvine, zlatem.

Žáci, zpívejte mnohozvučně a na zvony zvoňte;

neb jest pec porazil váš kníže a div tu dokázal.“

Teprve poté opustila posměšný tón a už vážně dokončila svou promluvu:

„Ach, o! Hanba vyříci, co ten páchat se nehanbí!“

Ačkoli nemusíme pochybovat o tom, že poetické znění je Kosmovým výplodem, zpupnému Spytihněvovi, pokořenému před vlastní družinou, spadl hřebínek. Dokázal se však prý ovládnout a svůj hněv nedal najevo.

Ale nezapomněl.

Jakmile v roce 1055 usedl na knížecí trůn, vychutnal si odvetu. Aniž by vstoupil do baziliky, nechal abatyši posměšně vzkázat:

„Nyní spíše sluší se, aby žákovstvo zpívalo zpěvy a zvonilo na zvony, když se abatyše ven a ze země vyhazuje, než když byla pec její shozena. Hle muže chrabrého a ve zbrani čelného! Ne z dobývání tvrzí a hradů, ale z vyhození tebe, abatyše, paní oné pece, má dnes pověstnou vítězoslávu a ovíjí skráně své bobkem.“

Pak milou abatyši posadili na dvouspřežní vůz a odvezli ze země – a podle Kosmy Spytihněv vyhnal také všechny ostatní Němce včetně své matky Judity ze Schweinfurtu.

Historikové však toto kronikářovo tvrzení korigují. Matku Spytihněv skutečně vyhnal, snad proto, že bránila jeho mladší bratry („rodinná pouta“ u Přemyslovců mívaly k ideálu daleko a často šlo o život), abatyši také, ale všechny jejich soukmenovce takový osud nepostihl. Navíc si vzal za ženu paradoxně Němku, Idu Wettinskou, a do Sázavského kláštera dokonce místo vyhnaných slovanských bratří pozval německé mnichy, aby tam zavedli latinskou liturgii.

Snad na sklonku 11. století započala další stavební proměna baziliky, díky níž vznikla střední část svatyně s hranolovými pilíři a arkádami. Bazilika byla zvýšena, prodloužena… a možná už tehdy začala výstavba severní věže, která dostala jižní „sestru“ v další etapě, do níž vstoupíme hned po předělu.

Nezvanou návštěvu přinesl následující věk. V roce 1142 oblehl Hrad Konrád II. Znojemský. Ten vytáhl proti Vladislavu II., jenž se stal o dvě léta dříve knížetem – ovšem v rozporu s nástupnickým zákonem, podle kterého měl na knížecí stolec usednout tehdy nejstarší Přemyslovec Konrád. Výprava to tedy byla ospravedlnitelná, leč nakonec neúspěšná… a bazilika vinou obléhání vyhořela. Sestrám se naštěstí podařilo uprchnout, uchýlily se pravděpodobně do kostela sv. Jana Křtitele v Oboře. Ten dnes už neexistuje; jeho loď je zabudována v severním křídle klasicistního domu na adrese Šporkova 322/3.

Za abatyše Berty (1145-1151), tj. nedlouho po požáru, byla shořelá dřevěná kaple Panny Marie nahrazena novou kaplí Panny Marie (později dostala patrocinium svaté Anny, jak vidíme i na mapě Císařských povinných otisků stabilního katastru z první poloviny 19. století). Archeolog Ivan Borkovský se ovšem domníval, že kamenná kaple existovala už začátkem 11. století a dřevěná ještě před ní. Ať už to bylo jakkoli, právě zde, konkrétně v hrobě číslo 102, lokalizoval ostatky abatyše Mlady. Je docela možné, že kaple byla vybudována právě nad jejím hrobem. Ten na sebe upoutal pozornost náhrobní deskou z tmavohnědého pískovce, a hlavně kamennými základy oltáře, což vedlo k domněnce, že Mlada byla ve středověku uctívána jako světice.

Jenže v takovém případě by Mladin kult musel najít svůj odraz ve svatojiřském kalendáriu, a nic takového odborníci nevypátrali. Zaslouženou pozornost jí věnoval snad jen cestovatel a kronikář Giovanni di Marignolli, jenž přijel v roce 1353 na pozvání Karla IV. do Čech, aby zde sepsal naše dějiny. Jeho Kronika česká víceméně jen rozvádí Kosmovo stejnojmenné dílo a není ani považována za hodnověrný historický pramen, rozhodně však nemůžeme Janu Marignolovi, jak zní jeho počeštěné jméno, upřít stylistický um a básnické vyjadřování. Konkrétně svatou Ludmilu a „sličnou pannu Mladu“ přirovnal k „zářícím hvězdám ranní a večerní“.

Zakladatel kostela Vratislav I. na gotickém nástavci jeho hrobu

Lze tedy říci, že zakladatelka kláštera u svatého Jiří požívala ve středověku jen lokální výroční úcty ve zdejších nekrologiích (v chronologických soupisech zemřelých), čímž se nijak nevymykala ostatním abatyším. Většího uznání se jí dostalo až v době barokní katolické zbožnosti, kdy byla považována za českou spolupatronku a prohlášena za blahoslavenou; ještě později byla její lebka oficiálně korunována, ačkoli ke svatořečení zatím nedošlo. Měli bychom si ji však připomínat, stejně jako její sestru Dobravu neboli Bonu (obecně známou pod méně správným jménem Doubravka), která si v roce 965 vzala za muže Měška I., zakladatele polského státu, a sehrála výraznou roli v christianizaci Polska.

Dodejme, že se otazník vznáší i nad tím, zda je v kapli Panny Marie (či svaté Anny) pohřbená opravdu Mlada. Emanuel Vlček totiž označil tělesné pozůstatky za kostru dívky zesnulé ve věku 16-18 let, což je u Mlady zcela vyloučeno (v době její smrti, která snad nastala 8. února 994, jí bylo nejspíš kolem šedesáti); Vlček odmítl i přemyslovský původ mladinké zemřelé. Jiní s ním nesouhlasí (třeba už proto, že ruce zesnulé byly položeny podél těla, což odpovídá pohřbům přemyslovských knížat v bazilice).

Přikláním se k názoru, že zde našla místo posledního odpočinku nejen Mlada, ale také pozdější abatyše Anežka Přemyslovna a Kunhuta Přemyslovna (posledně jmenovaná pod opukovou deskou s vyrytou kresbou od Mistra Gutina náhrobníku). Ty si podrobněji představíme, až k nim dojdeme v běhu času.

Klášter byl po obléhání a požáru v roce 1142 natolik poničen, že si to vyžádalo rozsáhlé opravy, což Bertě vyneslo pojmenování „druhá zakladatelka kláštera“. Během jejího nedlouhého působení v úřadu abatyše došlo nejen k rekonstrukci a dalšímu prodloužení baziliky (mj. k proražení oken tribun a ke zřízení krypty se sloupy a hlavního chóru nad ní), ale také k přístavbě jižní věže (již dříve budovaná severní věž s ní byla sjednocena). Zadána byla rovněž obnova či přístavby klášterní budovy (např. dlouhého dormitáře, tj. společné ložnice), jakož i obnova kaple Panny Marie, a vše doprovodila malířská výzdoba, z níž se nám bohužel zachovaly jen fragmenty.

Legenda praví, že sestry požádaly kameníka Vernera, aby jim pomohl v troskách najít ostatky svaté Ludmily. Ten opravdu nalezl neporušenou rakev, jenže část ostatků tajně vyvezl do své země (nevíme jaké, vyplývá z toho pouze fakt, že Verner byl cizinec), aby byl v místě jejich nového uložení vystavěn chrám. Světice si to ale nenechala líbit: oba muži, které Verner najal k výstavbě, zemřeli hned na jejím počátku, stejně se vedlo dalšího roku nově povolané dvojici a napřesrok skonal sám Verner. Jeho syn pak přijel do Prahy, aby na žádost kancléře Gervasia (snad svého příbuzného) ostatky vrátil.

Předpokládám, že tento zajímavý příběh je alespoň zčásti smyšlený. Pravda, nejvyšší kancléř Království českého Gervasius existoval; držel tento úřad mezi lety 1156-1178 a šlo současně o vyšehradského probošta, což nebylo žádnou výjimkou.

Ovšem už jeho funkční období jasně dokazuje, že legenda nemá s pravdou nic společného. Verner by totiž musel zmizet s ostatky nejdříve v roce 1153 – kdy už bazilika v troskách nebyla. Dodejme, že tento muž je psán také jako Wernher a uváděn coby stavitel, který klášter celkově obnovil po požáru. S tím můžeme souhlasit, avšak úsměvné mi připadá, že Václav Vilém Štěch v knize Krásy plná, slávou i kletbou bohatá… Praho! (1948) uvádí legendu s ostatky jako historický fakt. A podle mého názoru mylně připisuje kontroverzi, vyvolanou zbořením klášterní pece, a následné vyhnání abatyše knížeti Břetislavovi (ačkoli se to týkalo jeho syna Spytihněva II.).

Ve 12. století byla odsud vyslána skupina řeholnic do Teplic (stalo se tak pravděpodobně kolem roku 1164; Teplický klášter zanikl vinou husitských válek a poslední sestry pak dožívaly opět v mateřském Svatojiřském). A za zmínku stojí i provozování velikonočních divadelních představení, v nichž sestry ztvárňovaly ženské role, zatímco mužských se ujímali kněží, jáhni a podjáhni.

Už jsme si představili zakladatelku Mladu a „druhou zakladatelku“ Bertu, nyní nastává čas Anežky Přemyslovny (pozor, nejedná se o svatou Anežku Českou, ačkoli i ta – a spolu s ní několik dalších Přemysloven – bývá označována jménem Anežka Přemyslovna). Ta „naše“ stojí v čele kláštera od roku 1200 až do své smrti v roce 1228 a jde o tetu Anežky České, kterou pravděpodobně ovlivnila v jejím duchovním směřování a charitativní činnosti.

Erby na tomto nástavci pocházejí až z 15. století

Table of Contents

PŘEDMLUVA JAKO POZVÁNÍ A PŘÁNÍ

KLÁŠTER BENEDIKTINEK U BAZILIKY SVATÉHO JIŘÍ

BENEDIKTINI, BENEDIKTINKY – A ZAČÁTKY PANEN NA HRADĚ

KLÁŠTER BOSÝCH KARMELITEK U KOSTELA SVATÉHO BENEDIKTA

KLÁŠTER KAPUCÍNŮ NA HRADČANECH

KLÁŠTER VORŠILEK U KOSTELA SVATÉHO JANA NEPOMUCKÉHO