Zvednutý most v centru Chicaga – jeden z mnoha symbolů tohoto města. Foto Jaroslav Kříž.

Copyright © Jaroslav Kříž, 2022

Cover © Lukáš Tuma, 2022

Photos © archiv Ivana Dubovického, archiv Jaroslava Kříže, Eastland Disaster Historical Society, Chicago Tribune, Jaroslav Kříž, Náprstkovo muzeum, Shutterstock, Wikimedia Dommons – public domain, 2022

Drawings © Martin Ďásek, 2022

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2022

ISBN 978-80-278-0055-1 (print)

ISBN 978-80-278-1241-7 (ePub)

ISBN 978-80-278-1242-4 (mobi)

ISBN 978-80-278-1243-1 (pdf)

Věnováno Lence K.

Obsah

Poděkování autora

Úvod

Prameny a metodika

Archivní a terénní výzkum v Chicagu

Česká emigrace do USA

Fenomén vystěhovalectví (emigrace)

Cílová stanice: Chicago

Historie města Chicaga a vývoj českých čtvrtí

První české osídlení

Praha a další osady

Plzeň (Pilsen) a menší české čtvrtě

Česká Kalifornie a jiné české čtvrtě

Cicero a Berwyn

České čtvrtě po roce 1945

Hospodářství a dělnictvo

Dělníci a socialismus

Čeští podnikatelé a živnostníci

Sonda: život podnikatele v Chicagu

Sociokulturní a náboženský život Čechů v Chicagu

Kulturní a spolková činnost

Typologie spolků

Náboženský život a svobodomyslný tábor

Česká periodika v Chicagu

Kulturní kontakty s původní vlastí

Politická angažovanost české menšiny

Dlouholetý člen Kongresu: Adolph Joachim Sabath

Starosta Chicaga: Antonín Josef Čermák

Politici z předměstí Chicaga

Důležité události českého Chicaga

Velký požár roku 1871

Český národní hřbitov

Světová výstava roku 1893

Pomník Karla Havlíčka Borovského

Boj za nezávislost rodné země

Havárie parníku Eastland

Světová výstava 1933/1934

Česká komunita v Chicagu a druhý odboj

Závěr

Seznam pramenů a literatury

PODĚKOVÁNÍ AUTORA

Touto cestou bych rád poděkovat všem, bez nichž by tato kniha nemohla vzniknout. Nejprve prof. PhDr. Leoši Šatavovi, CSc., a prof. PhDr. Josefu Opatrnému, CSc., za jejich rady a cenné připomínky. Bez terénního výzkumu přímo v Chicagu a okolí by tato práce neměla vůbec žádný smysl; proto je potřeba poděkovat následujícím osobám: Klára Moldová z T. G. Masaryk Czech School v Ciceru (stát Illinois); June Pachuta Farris (1948–2018) z The Archives of Czechs and Slovaks Abroad (ACASA) při chicagské univerzitě a David Muhlena z National Czech & Slovak Museum & Library v Cedar Rapids (stát Iowa). Za pomoc při hledání materiálů zejména obrazového charakteru děkuji pracovníkům Náprstkova muzea asijských, afrických a amerických kultur: PhDr. Hana Popelová, CSc., a Mgr. Ondřej Crhák. Děkuji také PhDr. et JUDr. Ivanu Dubovickému za možnost využít obrazový materiál z jeho soukromého archivu. Vážím si též výborné spolupráce při vzniku monografie; proto poděkování míří k doc. PhDr. Marku Jakoubkovi, Ph.D. et Ph.D., z Ústavu etnologie FF UK a Mgr. Václavu Kotrmanovi, Ph.D., z Nakladatelství Epocha, s. r. o. Velké díky patří i mé rodině za neustálou podporu, především pak mé ženě, která se ujala redakce této publikace.

ÚVOD

Česká touha po poznání cizích krajin a kultur je historicky zdokumentována již od raného středověku. Jednalo se však o obchodníky, posly vládců, vojáky, duchovní či cestovatele, kteří se dostávali mimo hranice českého území a poznávali odlišné kultury. Pokud nebudeme brát v potaz několik výjimek v rámci etap vystěhovalectví z českých zemí během 16. až 18. století (zejména náboženského charakteru),[1] můžeme v podstatě do 19. století mluvit pouze o jedincích či malých skupinách, kteří migrovali z našeho území. Až předminulé století přineslo fenomén vystěhovalectví (emigrace) jako masové záležitosti. Důvody těchto migrací byly především sociálního a ekonomického rázu, proto je česká emigrace do Spojených států amerických během 19. a 20. století typickým příkladem výrazného odlivu obyvatelstva z rakouské monarchie, později Rakouska-Uherska, neboť v určitých oblastech docházelo k přelidnění a nedostatku pracovních příležitostí (zejména v rámci českých zemí).

Obraz Nového světa se utvářel v povědomí obyvatelstva českých zemí historicky již od 16. století.[2] Avšak až druhá polovina 19. století poměrně razantním způsobem změnila jeho význam a důležitost. Čeští vystěhovalci věřili, že americký kontinent jim přinese nové možnosti. Doufali, že v USA získají levnou půdu a budou moci založit farmu či v amerických velkoměstech naleznou dobře placenou práci a třeba se časem zlepší jejich sociální postavení. Pro mnohé Čechy se Amerika stala vidinou nového života.

Již v roce 1850 si dramatik Josef Kajetán Tyl (1808–1856) ve hře Lesní panna aneb Cesta do Ameriky uvědomil, jak emigrace může oslabovat národ. Chápal sice hospodářské důvody odcházejících Čechů, přesto agitoval proti vystěhovalectví, neboť nechtěl, aby byl v rámci Rakouského císařství oslabován český živel.[3] Jeho hra však mohla mít i opačné účinky, než v jaké doufal a jaké předpokládal. Americký politolog a historik Howard Zinn (1922–2010) napsal tezi, že první věc, kterou Kryštof Kolumbus v Americe hledal, bylo zlato.[4] Nehledali všichni emigranti z Evropy 19. století v metafoře zlata levnou zemědělskou půdu či ekonomické zajištění v amerických městech?

Podnětem této práce je skutečnost, že dějiny české emigrace ještě nejsou zcela náležitě zpracované. Toto tvrzení platí i o českém vystěhovalectví do Spojených států amerických během největších migračních vln 19. a 20. století. Na toto téma sice vzniklo mnoho odborných prací, ale žádná se ještě komplexně nezaměřila na české etnikum v americkém městě Chicagu. Po roce 1900 zde totiž žilo více než sto tisíc Čechů, což představovalo neuvěřitelnou sílu pro rozvoj kulturně-sociálního a zejména politického života komunity tohoto města. Chicago v této době bylo dokonce považováno za třetí největší české město (po Praze a Vídni) a díky tomu patřilo k jednomu z nejdůležitějších krajanských středisek v Americe i na světě. Česká etnická menšina nebyla pro město nevýznamná, proto má smysl popsat etnohistorický vývoj „českého Chicaga“.

Česká Amerika je z pohledu historiografie stále plná nezpracovaných témat, i když v posledních letech přibývají monografie, které chtějí tento nedostatek překonat. Od roku 2010 vyšlo totiž více než deset publikací, jež zpracovávají uvedenou problematiku, a to z mnoha úhlů pohledů. Na analýzu českoamerických periodik se zaměřila Alena Jaklová.[5] Dagmar Hájková zpracovala českoamerickou komunitu v období první světové války.[6] Dílčími tématy vojenského charakteru a exilu se zabývá František Hanzlík.[7] Syntézu vývoje české komunity v Americe během 19. století představil Marek Vlha ve své vynikající práci Mezi starou vlastí a Amerikou.[8] Literární pohled na českou Ameriku přinesl Josef Švéda.[9] Dalším dílčím příspěvkem jsou dvě publikace, jež spojuje osobnost jazykovědce, orientalisty a také určitou dobu krajanského novináře Aloise Richarda Nykla (1885–1958), který značnou část života prožil ve Spojených státech amerických.[10] V roce 2017 vyšly dvě publikace, které zpracovávají téma českého Chicaga.[11] V témže roce publikoval Vladimír P. Polách monografii Krajané v USA a druhá světová válka.[12] Publikace analyzuje českou komunitu v USA během druhé světové války zejména na základě rešerše krajanského tisku. V roce 2018 vyšla podruhé publikace Ivana Dubovického,[13] který zpracoval syntézu česko-amerických vztahů v průběhu pěti staletí, samozřejmě s důrazem na 19. a 20. století. Závěrem jmenujme ještě jednu novější práci, a to knihu historika Martina Bočka S nadějí za oceán.[14] Publikace popisuje fungování lodních společností v habsburské monarchii a současně mapuje fenomén evropského vystěhovalectví do USA z pohledu přepravních společností. Jedná se spíše o okrajové téma, přesto tato práce dále rozvíjí tematiku české Ameriky. Stručný přehled nedávno vydaných vědeckých monografií podtrhuje neustálý a v posledních letech narůstající zájem o česko-americké vztahy, a to nejen v historické perspektivě. Doplňme také, že vedle odborné literatury vzniklo v posledních letech i několik uměleckých děl[15] zpracovávajících tematiku české Ameriky pro laickou veřejnost, což je další důkaz toho, že o problematiku se zajímá stále více osob.

Prameny a metodika

Vzhledem ke zvolenému badatelskému zaměření a časovému ukotvení práce jsou hlavními prameny texty, které pojednávají o Češích v Americe v letech 1848–1945, konkrétně o českém etniku v Chicagu. Práce je tedy zpracována na základě dostupné literatury (americké a české provenience), archivních pramenů a periodik. Důraz je především kladen na prameny a periodika, jež vycházela (či byla vydávána) přímo v americkém Chicagu.

Zdroje informací k českému Chicagu lze rozdělit do několika skupin. Literatura věnovaná dějinám Chicaga je velmi hojná.[16] Ve většině publikací se lze setkat s informacemi o českém osídlení, neboť patřilo k těm významnějším. V současné době vychází v USA edice Images of America, přičemž několik dílů je problematice českého přistěhovalectví a rozvoji českých čtvrtí alespoň částečně věnováno.[17]

Vedle sekundární literatury vyniká zejména dobová odborná literatura. Nejúplnější syntézu představuje v tomto směru klasická práce Rudolfa Bubeníčka.[18] Ten své dílo publikoval nejprve časopisecky v Denním hlasateli, poté přistoupil k vydání knižnímu, ovšem v menším rozsahu, než který původně plánoval. Jeho dějiny tak končí rokem 1893. Rudolf Bubeníček vycházel z velkého množství pramenů, zároveň sám realizoval řadu rozhovorů s pamětníky. Informace z almanachů a památníků, které ve městě vycházely zejména k jednotlivým výročím, podroboval pečlivé kritice a snažil se je ověřovat z několika zdrojů.

Dobovou odbornou literaturu reprezentují další historiografické práce (např. od Jana Habenichta[19] či Jaroslava Egona Salaby-Vojana),[20] nejrůznější příručky praktického rázu (kuchařky, lékařské knihy), ale třeba také učebnice, z nichž lze také při užití náležité metodologie vytěžit řadu informací.

Přebal Amerikánu, národního kalendáře pro rok 1896, který vycházel v nakladatelství Augustina Geringera. Zdroj: archiv Jaroslava Kříže.

Samostatným oddílem jsou periodika vydávaná v Chicagu i okolí. Mezi nejvýznamnější chicagské noviny patřily Amerikán, Denní hlasatel, Národ, Spravedlnost, Svornost, Vesmír a Ženské listy. Velkou většinu z nich vydával nakladatel August Geringer. K nejvýznamnějším z nich patří Svornost (od 1875) a Denní hlasatel (od 1891). Roku 1878 začal August Geringer vydávat vlastní kalendář[21] s názvem Amerikán, který se stal prvním českým kalendářem v USA a co do rozšíření a trvání tvoří dodnes jedinečný a nepřekonatelný pramen. Kalendář kromě toho, že na svých stránkách otiskoval mnoho vzpomínek prvních osadníků, také zaznamenával historii české menšiny v USA, proto se jedná o důležitý pramenný materiál.

Prameny se nacházejí většinou v knihovnách (zejména amerických), v menší míře v muzeích a archivech. Samostatné archivní fondy reprezentují ACASA (Archives of Czechs and Slovaks Abroad) na University of Chicago[22] a Geringer Family Papers v Chicago History Muzeum.[23] Archiv Čechů a Slováků v zahraničí byl založen roku 1972 při chicagské univerzitě. ACASA je fond velmi různorodý. Obsahuje na několik tisíc knih nejrůznějšího charakteru, brožur, výročních publikací, almanachů a periodik, také však archivní materiály – pozůstalosti významných Čechoameričanů a Čechoslováků. Nejedná se ale jen o materiály vydané nebo vzniklé na území Spojených států amerických. Proto se zde dají nalézt i informace o Češích v Austrálii, Jižní Americe, Kanadě atp. Archiv Geringerovy rodiny v chicagském muzeu historie obsahuje zejména dokumentaci týkající Augusta a Vladimíra Geringerových, Jaroslava Pšenky a Vlasty Adély Vrázové. Jsou zde obsaženy dokumenty velmi různorodého charakteru.

V Čechách je nejdůležitějším zdrojem krajanská knihovna a archiv Náprstkova muzea asijských, afrických a amerických kultur, poněvadž se tam nachází nejvíce materiálů k problematice „českého Chicaga“ na území České republiky.[24]

Z dokumentů osobní povahy vyšla tiskem jen malá část – většinou se jedná o paměti.[25] Ego-dokumenty nejsou – až na drobné výjimky – dochovány institucionálně, řadu z nich dodnes vlastní potomci někdejších imigrantů. Do některých dopisů lze nahlédnout v českých archivech a muzeích, jedná se ovšem o nahodilou záležitost.

Z pramenů patří k nejvýznamnějším almanachy a památníky jednotlivých spolků, náboženských osad či jiných institucí. Obsahují většinou stručnou historii, seznamy členů a další statistické údaje; z ikonografických materiálů potom fotografie, ilustrace, zřídkakdy mapy. Dále jsou zachovány stanovy spolků (obsahují však stereotypně se opakující informace). Na druhé straně nám tyto prameny zobrazují určitou každodennost české komunity v americkém Chicagu během 19. a 20. století.

Archivní a terénní výzkum v Chicagu

Kniha je zpracována především na základě krátkodobého archivního a terénního výzkumu přímo ve Spojených státech amerických. Autor absolvoval dva výzkumy v USA v letech 2014–2015. V roce 2014 si zajistil stáž v T. G. Masaryk Czech School, jež sídlí v Ciceru, které je předměstím Chicaga a bývalou českou čtvrtí. Stáž proběhla v termínu od 10. listopadu do 19. prosince 2014. Díky tomu navázal autor kontakty se současnou českou komunitou v Chicagu a také mohl prostudovat materiály v archivu ACASA na chicagské univerzitě. Dále navštěvoval knihovnu Czech and Slovak American Genealogy Society of Illinois,[26] jež sídlila do prosince 2014 v Ciceru, nyní však sídlí ve veřejné knihovně v Riverside (též předměstí Chicaga). Provedl také několik terénních výzkumů v bývalých českých čtvrtích, ze kterých pořídil mnoho obrazového materiálu.

Druhý pobyt proběhl v červenci 2015, a to v rámci projektu Interdisciplinární otázky studia českého etnika v Chicagu v letech 1848–1918, řešeného na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze z prostředků specifického vysokoškolského výzkumu na rok 2015. Autor byl spoluřešitelem tohoto projektu. Archivní a terénní výzkum probíhal ve státech Illinois a Iowa ve Spojených státech amerických. Výzkum byl uskutečněn zejména v Chicago History Museum, Archives of Czechs and Slovaks Abroad, Czech and Slovak American Genealogy Society of Illinois, T. G. Masaryk Czech School v Chicagu a v National Czech and Slovak Museum and Library v Cedar Rapids.

Joe and Rika Mansueto Library a Joseph Regenstein Library na University of Chicago. V Regensteinově knihovně sídlí ACASA. Foto Jaroslav Kříž.

National Czech & Slovak Museum & Library v Cedar Rapids ve státě Iowa. Foto Jaroslav Kříž.

Terénní výzkum proběhl také v bývalých českých čtvrtích v rámci studia míst paměti. V Chicagu se jedná zejména o české čtvrtě Plzeň (Pilsen) a Česká Kalifornie (Czech California). Nejzajímavějším místem pro výzkum je však Český národní hřbitov (Bohemian National Cemetery) v Chicagu, jenž je stále funkční, a díky tomu lze zdokumentovat jazykový vývoj na hřbitovních deskách (především poameričťování – změny českých jmen, zánik diakritiky atp.).

V České republice čerpal autor materiály zejména z Národní knihovny České republiky v Praze a také z pražského Náprstkova muzea afrických, asijských a amerických kultur. Zde se nachází množství krajanských knih a periodik (noviny, kalendáře) z USA. Archivní materiál byl čerpán v Muzeu Českého ráje v Turnově, Muzeu města Mnichovo Hradiště, Literárním archivu Památníku národního písemnictví v Praze, Státním okresním archivu Strakonice a v Muzeu a galerii Vodňany. Autor práce také využíval několik internetových databází (např. přístup k českým digitalizovaným matrikám či systémy Kramerius při NK ČR).

V rámci svých výzkumných cest po Evropě navštívil autor několik muzejních institucí, které se tematicky věnují vystěhovalecké problematice. Jednalo se o Maritime Museum v anglickém Liverpoolu,[27] dále o Red Star Line Museum[28] v belgických Antverpách a Muzeum emigrace v německém Hamburku.[29] Tyto výzkumné pobyty přispěly k většímu pochopení vystěhovalecké problematiky a také k rozšíření povědomí o odborné literatuře zejména sekundárního charakteru.

ČESKÁ EMIGRACE DO USA

Člověk migruje již od počátku své existence. Stěhování za lepšími životními podmínkami bylo vždy lidskou přirozeností. Pravděpodobně největší pohyb migrantů je spojen s dlouhým 19. stoletím, neboť mezi lety 1836–1914 odešlo do Spojených států amerických na 30 milionů evropských přistěhovalců.[30] Jen z německy mluvících zemí v tomto období emigrovalo skoro 5,5 milionů lidí.[31] Tato masová migrace přes Atlantický oceán osahovala i nemalý podíl obyvatel českých zemí.

České stopy v Severní Americe nalezneme sice před revolučním rokem 1848, ale jednalo se pouze o desítky, maximálně stovky osob.[32] Jako první imigrant z Čech je stále vnímán Augustin Herrman[33] (1621/1623–1686), který se usadil v Novém Amsterodamu (New York) těsně před polovinou 17. století. Stal se úspěšným obchodníkem a kartografem, jenž získal rozsáhlé pozemky ve státě Maryland a pojmenoval je Bohemia Manor (České panství).[34] K hromadnější emigraci z českých zemí došlo až po roce 1848; o značném nárůstu vystěhovalců však můžeme mluvit až od padesátých let 19. století.[35]

Mluvíme o období, které je v české historiografii označováno jako „dlouhé“ devatenácté století, jež začíná vypuknutím Velké francouzské revoluce a končí koncem první světové války, potažmo rozpadem čtyř monarchií.[36] Jedná se o dobu, kterou výrazně poznamenal rozvoj průmyslové revoluce v Evropě, došlo také k emancipaci řady národů, proběhla demografická revoluce, zvýšila se vzdělanost a v mnoha aspektech došlo ke značnému rozvoji kulturního života. Fenomén vystěhovalectví však patří mezi velmi důležité procesy, které 19. století provázely. Tento přirozený sociální jev je součástí téměř každé doby; příčiny migrací se však liší v závislosti na konkrétních náboženských, ekonomických, sociálních či politických podmínkách. Nejklasičtějším příkladem evropské emigrace, respektive emigrace z českých zemí, je právě osidlování Spojených států amerických v průběhu 19. a 20. století. Amerika tehdy představovala nové území, v němž mohli vystěhovalci levně získat vlastní půdu, popřípadě najít dobře placenou práci ve velkých městech a celkově zlepšit své sociální postavení (zažít tzv. americký sen).

Fenomén vystěhovalectví (emigrace)

Vedruhé polovině 19. století již nebyly důvody emigrace zčeských zemí náboženské, jako tomu bylo dříve (zejména v17. a18. století), ale především sociální aekonomické.[37] Hromadnou migraci znašeho území zapříčinil zejména nedostatek pracovních příležitostí, který se začal vněkterých regionech objevovat vsouvislosti srelativním přelidněním, ale také zemědělská krize; tyto aspekty vedly knedostatku potravin.[38] Proto dozámoří odcházeli nejčastěji mladí lidi vproduktivním věku.[39] Obecně platí, že migranti mířící přes oceán nebyli lidé nejchudší anejvíce zbídačení, nýbrž ti, kteří doma ztratili vyhlídky nahospodářské aspolečenské uplatnění, ale dokázali si ještě zaopatřit dostatek finančních prostředků (většinou před odchodem prodali všechen svůj majetek nebo si peníze půjčili odpříbuzných) apředevším fyzických iduševních sil ktomu, aby začali nový život vezcela neznámém prostředí.[40] Cestovali snejnutnějším majetkem, který tvořily peřiny, nádobí, nářadí, hospodářské náčiní či modlitební knihy.[41] Mocným impulsem pro odchod doUSA bylo také objevení zlata vKalifornii napočátku padesátých let 19. století,[42] ačkoli ztěchto příčin odcházeli spíše dobrodruzi.[43]

Obyvateléčeských zemí se vprůběhu 19. století nejčastěji přesouvali vrámci samotného rakouského císařství, odroku 1867 rakousko-uherské monarchie. Pokud však odcházeli dozahraničí, volili nejčastěji Spojené státy americké.[44] Podle oficiálních statistik se vletech 1848–1918 vystěhovalo zčeských zemí přes 1,2 milionu osob apřes 350 tisíc znich odešlo doUSA.[45] Vamerickýchměstech byl dostatek pracovních příležitostí anavenkově mohli levně zakoupit půdu určenou kfarmaření. Emigrace zčeských zemí byla svou formou částečně blízká německé či skandinávské, poněvadž většina Čechů aMoravanů se vystěhovala nastálo, ato scelou rodinou.[46] Jednalo se ostřední, bohatší vrstvy rolníků. Uchudších vrstev odcházeli zejména otec či starší syn, akdyž vAmerice našetřili finance, zaplatili své rodině přepravu přes oceán.[47] Krozšíření vystěhovalectví přes Atlantický oceán přispěl díky nárůstu parolodí také pokles nákladů nalodní dopravu.[48]

Emigrace mohla proběhnout zákonnou cestou, nebo také ilegálně. Poprávní stránce se vystěhovalectví zčeských zemí řídilo patentem císaře Františka I. č.2557, který byl vydán24. března 1832 anovelizoval první vystěhovalecký patent č.466 zroku 1784. Podle něj byl zavystěhovalce považován ten poddaný, jenž odešel nacizí území apísemně potvrdil, že se vzdává práva naochranu zestrany své domovské obce.[49] Změna nastala porevolučním roce 1848, neboť díky zrušení poddanství arobotní povinnosti se možnosti kvycestování zříše staly jednoduššími: vydávání pasů bylo vyňato zvrchnostenské správy atato agenda připadla podkrajským akrajským úřadům; místodržitelství udělovala povolení kvystěhování. Administrativní práce se oproti předchozímu období značně urychlila. Další liberalizaci přineslo císařské nařízení z9. února 1857. Pro pohyb pohabsburské říši nebylo již třeba zvláštního dokladu. Odva roky později přistoupilo Rakousko kdrážďanské konvenci ovolném pohybu občanů mezi německými státy. To znamenalo, že kcestě doNěmecka postačoval namísto klasického pasu pouhý pasový list sověřením totožnosti. Této skutečnosti využilo množství emigrantů doAmeriky, protože místem, odkud se zpravidla vydávali přes Atlantický oceán, byly severoněmecké přístavy.[50] Vpadesátých letech 19. století potřeboval rakouský občan kvystěhování cestovní pas (platil obvykle tři roky) nebo přímo pas vystěhovalecký. Cestovat bylo možné také slegitimační kartou (tedy pasovým listem), díkyníž mohl pasažér jet přímo až dopřístavu.[51]

Protože získávání těchto dokumentů bylo někdy zdlouhavé, docházelo nezřídka kmigraci nelegální. Vzpomínky Františka Pospíšila naznačují, jak častá byla: „Odebral jsem se tedy doBremen anajal místa naplachetníku, neb cesta naparnících byla velmi drahá. Bylo to v1852. Platil jsem zajednu kajutu po$ 73 zaosobu, zdítek polovic. Vypluli jsme 20. dubna. Můj švagr mi dal také svého syna ssebou ajá polovinu naněho připlatil aoněj se pak staral. Byl mi také svěřen p.Václav Kohout, jenž jel nasvé vlastní peníze abyl velmi milým společníkem, avzal jsem též p.Jana Paulu najeho snažné prosby ssebou nasvé útraty. Všichni tři jeli bez úřadního povolení, atu si vysvětlí každý, jak opatrným jsem musel býti aco jsem měl starostí, aby žádný zesvěřených mi nepřišel donesnází, zvláště když p.Kohout byl ještě veslužbě vojenské.“[52] Odkonce šedesátých let 19. století byla emigrace snazší, poněvadž nově zavedená ústava z21. prosince 1867 obsahovala pasáž oprávu jednotlivce svobodně se vystěhovat docizí země, které bylo omezeno pouze brannou povinností.[53]

Reklamní plakát na lodní dopravu z Hamburku nejen na americké břehy. Zdroj: archiv Ivana Dubovického.

Kplavbě dozámoří Češi nejčastěji využívali přístavy vHamburku avBrémách, odkud jezdily pravidelné parolodní linky. Cestu dotěchto německých přístavů výrazně usnadnil rozvoj železniční dopravy.[54] Dalšími důležitými přístavy byly Antverpy aLiverpool, pro oblast českých zemí však nenabyly takového významu jako přímořská německá města.[55] Vrámci habsburské monarchie byly poměrně důležité přístavy vTerstu aRijece,[56] ale obyvatelstvo zčeských zemí tuto jižní trasu tolik nevyužívalo. Brémy aHamburk žily zevropské emigrace acestovatelské horečky, která se rozmohla odosmdesátých let 19. století. Existovalo zde několik námořních firem, které se naimigranty specializovaly. Největším znich byla firma Lloyd vBrémách aHamburská plavební společnost (HAPAG).[57] Každá znich měla své vystěhovalecké agenty (dokonce izČech), kteří lákali migranty zestřední Evropy kcestě do„vysněné“ Ameriky. Ti dostávali zaprodané lodní lístky provizi (jeden volný lístek nebo několik zlatých).[58] ZNěmecka se pak plulo se zastávkou nabritských ostrovech nebo přímo doSpojených států amerických.[59]

Výraznou úlohu vmigračních procesech hrála propagační kampaň německých dopravních firem naúzemí Rakousko-Uherska. Cestovní agenti totiž aktivizovali zájem nejširší veřejnosti. Jedním zúspěšných českých agentů byl Ferdinand Missler, který zastupoval brémskou pobočku paroplavební společnosti Severoněmecký Lloyd apozději si dokonce otevřel vlastní cestovní agenturu.[60] Dalším agentem pracujícím pro Lloyd byl Alois Kareš (1822–1885), původně obchodník zVamberka. Ten si během krátké doby vybudoval síť spolupracovníků vcelých východních apozději ivjižních Čechách. Nakonec měl své zástupce vPraze, Podmoklech aLipsku, tedy vdůležitých místech, jimiž projížděly vlaky vezoucí vystěhovalce doněmeckých přístavů. Své kontakty zásoboval letáky, brožurami arůznými plakáty, vnichž nabízel své služby avaroval před podvodníky matoucími veřejnost planými sliby ohledně cestování přes Atlantický oceán. Kareš také zůstával vkontaktu sjiž usazenými Čechy (např.českým spolkům vChicagu zasílal české knihy), pravděpodobně zdůvodu vytváření českých komunit ipřípadné reemigrace.[61]

Reklama českého vystěhovaleckého agenta Josefa Pastora, který sídlil vněmeckém Hamburku. Zdroj: archiv Jaroslava Kříže.

Pro HAPAG pracoval Josef Pastor (1841–1899), který se vHamburku usadil poněkolikaletém pobytu vAmerice (jako redaktor působil vChicagu). Vedl především konkurenční boj sbrémskými agenty opřízeň vystěhovalců.[62] Josef Pastor se také snažil, aby se Češi usazovali naamerickém kontinentě blízko sebe. Ktomu navíc vydával vletech 1884–1889 sborník České osady vAmerice.[63] Dalším cestovním agentem byl Bohdan Reiner zeStrakonic, který pracoval pro různé paroplavební společnosti aproslul zejména tím, že odchod doUSA zajistil itěm, kterým ho úřady nepovolovaly (např.českým socialistům, brancům utíkajícím před vojenskou službou).[64]

Zčeských zemí se stěhovali přes moře doAmeriky nejen jednotlivci, ale vhojné míře celé rodiny, zejména před první světovou válkou, jak jsme již výše zmínili. Dokonce cestovalo iněkolik rodin najednou, jak dokládají vzpomínky Josefa Raislera, který se svojí rodinou zakotvil vChicagu: „Dne 25. července roku 1857 jsme všichni společně vyjeli znašeho domova [Hřešihlavy, okres Rokycany], asice byli jsme to rodiny: Foldova, Píšova, Rokešova, Konopáskova anaše. Co bylo vkaždé rodině dětí, již si nepamatuji. My měli dcerušku Annu, která se nám narodila vbřeznu téhož roku, vněmž opouštěli jsme milovanou otčinu idrahou vlast.“[65] Vzpomínka Josefiny Hýnové (narozené 1858 vPacově nedaleko Tábora)[66] prokazuje, že mnoho rodin odešlo doAmeriky počástech. Většinou odcházeli mužští příslušníci, kteří si nejdříve našli práci apoté zaslali své rodině peníze atřeba ilístek naloď. Vtomto případě to však bylo lehce odlišné: „Vmanželství narodilo se nám deset dítek, znichž pět zemřelo vdětském věku. Roku 1904 dvě znašich dítek, dcera Libuše asyn Otto, odjeli [!] doAmeriky podohodě, že my ostatní později zanimi přijedeme. To se také stalo, aroku 1909 přijela jsem smanželem aostatními třemi dítkami doAmeriky. Usadili jsme se vRacine, Wis., kde dcera Libuše byla provdána. Syn Otto byl vté době uvojenské hudby veFort Crook vNebrasce. Můj manžel zemřel dne 4. března 1916 vRacine, kde je pohřben. Zadva roky prodali jsme náš majetek vRacine, apřestěhovali jsme se doChicaga.“[67]

Ukázka jídelního lístku lodní společnosti HAPAG z roku 1889. Zdroj: archiv Ivana Dubovického.

Jednalo se spíše ochudší vrstvy, které odcházely přes oceán, ale nikoli úplně oty nejchudší, neboť bylo nezbytné mít poměrně dost financí nadopravu anaprvní měsíce nového života vcizině.[68] Odroku 1854 rakouské úřady zavedly podmínku, že se žadatelé ovystěhování museli prokázat dostatečnými finančními prostředky.[69] Pro představu si uveďme ceny palubních lístků. Vroce 1852 stál lístek zněmeckého území doUSA dvě stě deset zlatých vprvní třídě, vedruhé třídě devadesát zlatých avmezipalubí jen padesát čtyři zlatých. Děti do12let měly menší sazby. Vroce 1913 stál lístek vmezipalubí kolem sto až sto čtyřiceti rakouských korun. Cena druhé třídy byla vrozmezí dvou set až čtyř set padesáti rakouských korun. Nejvyšší komfort stál ipřes tisíc rakouských korun.[70] Ceny lodních lístků zcela jednoznačně naznačují rozdílnost nabízených služeb pro cestující astím spojený komfort, který jim byl nabízen při cestě přes Atlantický oceán.

Plavba přes oceán vpolovině 19. století nepatřila dokategorie pohodlného cestování. Emigranti si vdopisech, které posílali dovlasti, stěžovali naproblémy spojené smořskou nemocí, nedostatkem jídla, napřeplněná podpalubí, dále také popisovali nebezpečné zážitky při mořských bouřích ašpatnou lékařskou péči, poněvadž když vypukla nalodi epidemie (např.cholera), mnoho dětí, starých lidí anemocných umíralo během cesty přes Atlantik.[71]

Parník Kaiserin Auguste Victoria, který brázdil Atlantický oceán na počátku 20. století. Zdroj: archiv Jaroslava Kříže.

Jakou stravu měli kdispozici cestující naplachetnici, uvedl vesvých vzpomínkách Jan Promberger: „Ráno dostal kjídlu černou hořkou kávu, vpoledne kousek vepřové nebo hovězího slaného anapolovic shnilého masa atrochu hrachu nebo fazolí, večer trochu hořkého čaje. Ktomu měl naosm dní příděl 21/2 libry černého sušeného chleba zotrub apísku a2 libry bílého masa, kterého byla polovina plesnivá.“[72] Johana Röslerová zPolné stručně poznamenala ojídle naplachetnici, že bylo „unter Hund und Schweine“.[73] Také se stávalo, že kapitán lodi ajeho námořníci nebyli kcestujícím zrovna přátelští.[74] Zlým zážitkem se stala plavba pro nejmenovanou českou rodinu, která emigrovala doAmeriky napodzim roku 1854: „Cesta byla nadmíru bouřlivá. Přes 60dní byli mořským živlům všanc vydáni. Voda istrava jim došla aněkolik dní místo večeře napalubě se modlili, by osud byl jim příznivějším.“[75] Adolph Joachim Sabath (1866–1952) vesvých vzpomínkách detailněji popsal „komfort“ nalodi, kterou plul roku 1881 zBrém doBaltimoru: „Proudy emigrantů se pozvolna ztrácely vprostorách námořního kolosu, zjehož útrob pronikal napalubu odporný zápach. Vzduch dole vmezipalubí byl naplněn parou avlhkostí ajenom malé elektrické žárovky narůzných místech nachodbách umístěné poskytovaly cestujícím možnost obeznámit se svnitřním zařízením lodě, které mělo být jejich domovem podobu osmnáctidenní plavby přes Atlantik. Mezipalubí lodě bylo rozděleno, určité prostory různých rozměrů, vkaždé jednotlivé sekci bylo vyhrazeno místo pro ubytování asi pěti desítek cestujících. Naněkterých místech bylo vidět pohromadě početné velké rodiny, muže, ženy amalá dítka. Zapostele sloužily cestujícím kavalce se slamníkem, pleteným prostěradlem, jedním polštářem ašedivou pokrývkou. […] Mimo odporného zápachu, který sálal zupocených ašpinavých lidských těl, bylo zde cítit aroma česneku, cibule akořalky, ato vše pomáhalo vytvářet odpornou atmosféru, kterou poskytuje cestujícím jenom taková výprava evropských emigrantů cestujících vmezipalubí. Zavazadla sestávala se většinou zvelkých ranců, kufrů ažoků, vekterých se nalézaly peřiny, šatstvo arozmanité domácí potřeby, které si rodiny vystěhovalců odvážely ssebou donového domova vAmerice.“[76] Všechny tyto aspekty ztěžovaly psychické rozpoložení vystěhovalců.

Cesta přes oceán trvala parníkem nejvýše 14dní, plachetnice byly odkázány navětrné podmínky, aproto pluly 8–12týdnů.[77] Palubní lístky naplachetnice byly výrazně levnější, cestování však bylo vykoupeno menším komfortem cestujících.[78] Jistou výjimkou jsou proto paměti Antonína Pacla, který byl scestou naplachetnici poměrně spokojen: „Cesta přes moře, ač ovšem poplachetníku, neboť parních lodí bylo tenkráte málo abyly velmi drahé amnohem nebezpečnější, jak mi bylo tvrzeno, byla dosti příjemná apoměrně pohodlná. Již začtyry týdny přistáli jsme vNew Yorku, kdyžto jinak potřeboval plachetník kcestě oné itři měsíce.“[79]

Během šedesátých let 19. století začaly parníky pomalu vytlačovat plachetnice, poněvadž došlo kbudování parníků světší tonáží, která se zvýšila zpěti tisíc až nadeset tisíc tun. To vevýsledku znamenalo, že parníky mohly pojmout až 300 cestujících vkabinách a1 500 osob vpodpalubí. Další snížení cen bylo dáno konkurenčním bojem mezi loďařskými společnostmi aurychlením cesty přes Atlantický oceán.[80]

Přistěhovalecká stanice Castle Garden v New Yorku. Zdroj: archiv Ivana Dubovického.

Hlavní branou imigrantů byl New York; kdo však mířil najih, přistával zpravidla vNew Orleans nebo vtexaském Galvestonu.[81] Dalšími americkými přístavy byly Baltimore, Boston, Charleston akanadské město Québec.[82] VNew Yorku se nacházel státní ústav Castle Garden,[83] který fungoval odroku 1855. Vroce 1892 byla zřízena nová přistěhovalecká stanice naEllis Island, ležící vprostoru přístaviště, která působila až doroku 1954. Zde se dotklo americké půdy přes 17 milionů osob: každý den odbavili imigrační úředníci několik set jedinců, vnejrušnějších letech iněkolik tisíc.[84] Přistěhovalci, kteří se dostali až dotěchto míst, přebývali podobu plavby vprostoru podpalubí. Kdo si mohl dovolit kajutu první nebo druhé třídy, mohl projít kontrolou již napalubě lodi avystoupit polodním můstku nadolní Manhattan.[85] Stanice vpadesátých letech 20. století ztrácela navýznamu, neboť lodní přepravu vytlačila doprava letecká. Dnes se zde nachází muzeum přistěhovalectví doUSA – The Ellis Island Museum.

Přistěhovalecká stanice na Ellis Island v New Yorku. Zdroj: Wikimedia Commons, public domain.

Vpřípadě první etapy masové emigrace Čechů doUSA, která zahrnuje období odroku 1848 dorozpadu rakousko-uherské monarchie vroce 1918,[86] převládali zpočátku zemědělci, směřující dooblasti Středozápadu aTexasu. Až 80٪ zemědělské populace první přistěhovalecké generace[87] pracovalo navlastních farmách. Prvním centrem českého osídlení napočátku padesátých let bylo město St. Louis vMissouri, odtud pak Češi směřovali dozemědělských oblastí – Iowa, Wisconsin, Minnesota, Michigan, Kansas aTexas.[88] Vsedmdesátých letech 19. století se ještě usazovali vNebrasce, Severní aJižní Dakotě.[89] Odesetiletí později začalo uČechů převládat městské osídlení. To se koncentrovalo vevelkých průmyslových centrech, jakými byly Chicago, New York, Cleveland, Omaha aBaltimore.[90] Vněkterých státech byli Češi dokonce pionýry ajejich osidlování dodnes připomínají jména osad českého původu.[91] Existovaly také snahy ovytvoření sevřeného českého osídlení naamerické půdě, ale tyto projekty nebyly nakonec úspěšné.[92]

Povzniku Československa se očekával návrat dovlasti udesítek tisíc Čechů zeSpojených států amerických. Kmasové reemigraci však nedošlo.[93] Poprvní světové válce zájem ovystěhování doUSA neopadl, ikdyž byl odroku 1921 razantním způsobem omezen americkou legislativou. Došlo totiž kzavedení imigrantských kvót. Příliv Čechoslováků tím poklesl, což ovlivnilo vývoj českých komunit napříč Amerikou. Důsledkem pak byla „urychlená“ asimilace Čechů aSlováků vUSA.[94] Zájem Evropanů ovystěhování doUSA neklesal, proto roku 1924 došlo kdalším úpravám americké legislativy akvótového systému. Dle imigračního zákona obnášela roční kvóta pouze 2% zpočtu osob, které bydlely veSpojených státech amerických vroce 1890. Kvóta pro Československo tak činila pouhých 3 073 osob ročně. VČeskoslovensku vznikly dvě speciální úřadovny pro vystěhovalce, které nesly název Státní zdravotní revizní vystěhovalecká stanice. Pro českou oblast fungovala stanice Praha-Libeň apro vystěhovalce zeSlovenska aPodkarpatské Rusi to byla stanice veSvatobořicích uKyjova. Vystěhovalci potřebovali kpřijetí doUSA vízum, okteré dopředu žádali uamerického konzula. Kžádosti se přikládalo několik dokumentů: vysvědčení zachovalosti, lékařské vysvědčení, dvě fotografie apopřípadě také vojenské vysvědčení aoddací list.[95] Kvůli zavedení tzv.kvótových zákonů vUSA odešli mnozí evropští vystěhovalci zkusit své štěstí např.dooblasti Latinské Ameriky.[96] Kúpravě kvótového systému došlo ještě roku 1927, respektive 1929 (National Origins Act), což znamenalo, že celková evropská imigrace byla omezena na150 tisíc osob ročně.[97]

Vdruhé polovině tzv.dlouhého 19. století, tedy vletech 1848–1918, odešlo zčeských zemí doUSA, jak jsme již uváděli, přes 350 tisíc osob.[98] Vnásledujícím období, které uzavírá vypuknutí druhé světové války, se emigrace zČeskoslovenska nezastavila, ikdyž byla razantně omezena kvótovým systémem vUSA. Ipřes tyto restrikce odešlo dle Vladimíra P.Polácha zČeskoslovenska vletech 1918–1938 na90 tisíc osob.[99] Ačkoli existuje více statistických odhadů,[100] je vrámci migračního vývoje výše uváděná statistika věrohodná. Jisté je, že zaobdobí jednoho sta let odešlo zčeských zemí doSpojených států amerických zavidinou lepšího života téměř 500 tisíc osob. To však mluvíme pouze opříchozích českých imigrantech; neměli bychom zapomínat nadruhou apopřípadě třetí generaci, tedy napotomky příchozích Čechů.[101] Číslo vykazující působnost Čechů vUSA se nám pak minimálně zdvojnásobí.[102] Není proto překvapivé, že minimálně 1,7 milionů Američanů se dnes hlásí kčeskému původu.[103]