Komorowskému

z lásky

© Kristýna Sněgoňová, 2021

Illustrations & Cover art © Žaneta Kortusová, 2021

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2021

ISBN 978-80-278-0044-5 (print)

ISBN 978-80-278-1110-6 (ePub)

ISBN 978-80-278-1111-3 (mobi)

ISBN 978-80-278-1112-0 (pdf)

Část první
Nahoře

1.

„Máme před sebou nejhorší část,“ zamumlal muž azvedl svítilnu obalenou kusem hadru.

Úzkou škvírou pronikalo ven jen tolik světla, aby si mezi ocelovými nosníky adrolícími se betonovými trámy nezlomili nohy. Kdyby se to někomu znich stalo, ostatní by ho dál nesli jen sotva – ale nechat ho kvílet mezi sutinami nemohli, protože kdyby ho našla hlídka, mohla by ho donutit mluvit. Převaděč, šlachovitý muž spáskou přes oko, jim neřekl skoro nic, co by se dalo použít proti Síti, ale stačilo, aby hlídka zaslechla nebožáka volat opomoc dřív, než se ostatní dostanou došachty, azačala by je pronásledovat. Vesvém složení – smalými dětmi astarým manželským párem nakonci skupiny – amezi troskami tovární čtvrti by jí daleko neutekli.

Gabrysz pozoroval převaděčova záda auvažoval, jestli by vtakovém případě poslal ostatní napřed, vrátil se azraněného umlčel. Protože pokud by to neudělal převaděč, musel by to udělat někdo znich. Anarozdíl odvětšiny by to Gabrysz dokázal.

Itak ale doufal, že muset nebude.

Nechtěl zasebou tu noc nechat žádné mrtvé.

Stará část slovenské župy byla už dlouho opuštěná. Před deseti lety se Visegrádem prohnala vlna černého kašle adopadla především nachudou slovenskou župu. Ta byla plná ubytoven, vekterých sdílelo jednu místnost ideset lidí akde se choroba rychle asnadno šířila. Většina nakažených si služby doktora dovolit nemohla, nemocnice pro chudé nezvládla nápor nemocných aostatní visegrádské župy zestrachu omezily možnost volného pohybu. Ovelkou část levné pracovní síly tehdy město přišlo adodnes se ztoho nevzpamatovalo. Spousta výroben adílen zavřela. Ztovární čtvrti se stalo neutěšené místo. Zchátrala ahlídky se vní ukázaly málokdy.

Navíc převaděč vybral noc, kdy to poslední, co Visegrád zajímalo, byla skupina lidí plížících se tmou mezi ruinami.

Jenže náhoda…

Náhoda.

Judyta se začala chvět.

Gabrysz skoro cítil, jak zní dotmy sálá strach. Jednou rukou ji objal kolem ramen. Bylo to poprvé, co se jí dotkl sám odsebe, odchvíle, kdy mu řekla oSíti.

„To je zimou,“ zalhala.

Gabrysz neřekl nic.

Už tak se musel přemáhat, aby ruku zase nestáhl. Dotek těla, vedle kterého posledních pět let lehával, ho pálil přes halenu ivlněný pléd.

Napadlo ho, jestli vedle ní dokáže ještě někdy usnout.

Nikdy toho moc nenaspal, ale představa, že další noc stráví napovrchu, že ho Judyta zezadu obejme nebo se mu schoulí vnáruči, se mu najednou zdála neskutečná.

Opustit město byl Judytin nápad.

Znala svého muže. Bylo jí jasné, že nechce nejenom utíkat, ale ani oútěku mluvit, protože ten byl vrozporu se vším, čemu věřil. Ale ona si nemohla pomoct, atak mluvila sama. Dny, měsíce, skoro rok. Napřed jen naznačovala, potom začala přesvědčovat, anakonec vydírat. „Když nepůjdeš snámi,“ řekla jednou večer, „vezmu Luizu aodejdeme samy.“ Nikdy se mezi nimi nedalo mluvit ovelké lásce, ale vtom okamžiku, kdy mu dala navybranou, suše avěcně, jako by nemluvila ozločinu, který se veVisegrádu trestal smrtí, si byl Gabrysz jistý, že ji udá.

Stál ustolu, díval se nani auvažoval, jestli by to dokázal.

Veskutečnosti neměli moc společného, víc se potkávali, než aby spolu opravdu žili, anetušili ani, jak jeden bez druhého tráví volný čas. Gabrysz měl neurčitou představu, že se Judyta schází spolskými volnomyšlenkáři, které ale nepovažoval zanebezpečné, atak když se před ním poprvé zmínila oSíti, otřáslo jím to. Chvíli to považoval jen zavýstřelek ženy, které dával dost nato, aby si toho pomalu přestávala vážit, ale pak si uvědomil, sjakou samozřejmostí oSíti mluví. Netušil, proč se rozhodla utéct, aona to nedokázala vysvětlit tak, aby to pochopil, pokud to vůbec smysluplné vysvětlení mělo. „Pálí ji dobré bydlo,“ řekla by nejspíš jeho matka.

Možná měl Judytu udat už tehdy.

Možná…

Luiza by zůstala sním aJudyta by ise svými nebezpečnými nápady ahrozbami zmizela.

Při té představě ucítil úlevu ahrůzu současně. Svým způsobem svou ženu miloval, ikdyž se ani poletech manželství nemohl zbavit hořkého pocitu, že čekal víc, že tohle nemůže být všechno, že se možná jen naučil spokojit se stím, co má. Někdy vnoci nemohl spát, díval se dostropu acítil se podivně podvedený. Potom si pokaždé vzpomněl naLuizu. Odchvíle, kdy ji vzal poprvé donáruče, věděl, že by pro ni zabil iumřel. Když se narodila aon sledoval, jak ji porodní bába mne mozolnatými prsty, dokud konečně nezalapala podechu anerozplakala se, měl pocit, že musí Judytu chránit astarat se oni už proto, že mu dala Luizu. Kdyby ohlásil, že se Judyta stala součástí Sítě achce mu unést dceru, odsoudil by ji tím ksmrti. Aikdyby prosil oto, aby ji nechali žít, aoni by ji žít nechali, zbavili by ji občanských práv, vyhnali zdomu asebrali jí jméno.

To… nemohl.

Ikdyž žila spíš vedle něho než sním, vzala si ho aporodila mu dítě – anato nedokázal zapomenout.

Aona to věděla.

Když mu řekla, že ho isLuizou opustí, beze slova vyšel donoci. Chodil ulicemi polské župy, až dokud nezačalo svítat. Potom se vrátil dodomu. Judyta připravovala snídani, akdyž stál naprahu kuchyně už moc dlouho, ohlédla se přes rameno. „Půjdeme všichni,“ slíbil abolestně si přitom uvědomoval, jak moc ho to bude stát. Jak moc to bude stát je všechny. Judyta se usmála.

Netušil, očem se naschůzkách Sítě mluvilo, čím Judytu přesvědčili, že zvládnou utéct azačít znovu, odzačátku, aproč si myslela, že to bude dole lepší než nahoře. Když občas spustila otom, že jsou napovrchu místa, která si ani nedokáže představit, pokaždé ji zarazil. Nic zpovrchu si představovat nechtěl. Odokamžiku, kdy souhlasil, že Visegrád opustí, se soustředil jen nato, aby se jim to povedlo. Pokoušel se nemyslet nato, co opouští, ani nato, jaké to bude nazemi.

Nebylo to snadné.

Když procházeli zpustlou tovární částí slovenské župy, táhnoucí se podél stometrové obvodové zdi, jako by zavšechna ta léta porostla plísní ruin, Gabrysze poprvé napadlo, že to nezvládnou. Snažil se tu myšlenku zahnat, ale najednou, mezi prázdnými budovami svysklenými okny, si tím byl až hrůzostrašně jistý.

Nezvládnou to.

Hlídka je chytí uústí nepoužívané výtahové konstrukce, možná onich dávno ví ajen se baví tím, jak hloupí jsou. Představil si, že naně každou chvílí někdo zavolá „Stát!“, aprotože se pár znich nezastaví, začne hlídka střílet. On strhne Judytu sLuizou přivázanou vevaku nazádech nazem, azatímco budou ostatní prosit aplakat, bude klečet srukama zahlavou ačekat, až kněmu dojdou. Hlídka zvedne lucernu, pruh světla sklouzne po starém manželském páru, poženě se dvěma dětmi, pojednookém průvodci… apak jako žalující ukazováček namíří naněj.

Panebože, víš, kdo to je?

Ne, to není možný!

Nakonec snad uvěří, ale určitě nepochopí, proč zrovna on.

Když se prodíral kopřivami zarostlou cestou mezi dvěma hromadami suti, sám to nechápal.

Ještě pořád se mohl zastavit. Popadnout Judytu zaruku, zacpat jí pusu aodtáhnout ji domů, ikdyby kousala aškrábala. Nebo jí alespoň vytrhnout Luizu. Aspoň Luizu.

Dívka spala – večer jí dali vypít hrnek makového mléka –, zpootevřené pusy jí stékala slina, vlasy načele měla slepené potem, ruka, která vyklouzla zpopruhu, se jí houpala podél matčina boku. Až se probudí, bude už nazemi. Nanovém, neznámém místě, které bylo podle Judyty otolik lepší než Visegrád ukotvený navrcholu konstrukcí. Jedno změst, které kdysi dávno postavili jejich předci, aby aspoň část lidstva zachránili před katastrofou. „Proč myslíš, že nezůstali napovrchu?“ ptal se Gabrysz Judyty, když mu říkala, že je dole všechno lepší.

„Asi měli důvod,“ uznala Judyta nedbale, jako by žádný nemohl být dost dobrý, „ale je to už… kolik? Sto padesát let? Zatu dobu se všechno změnilo.“

Nemohla to vědět. Nemohla vědět víc, než co jí řekli vSíti, ato určitě nebylo víc než…

Průvodce zvedl ruku azatnul ji vpěst. Současně svítilnu zatemnil úplně acesta se ponořila dohluboké černoty.

Všichni zastavili.

Luiza zespaní zamlaskala.

Doticha něco zacvrkalo.

Cvrček.

Ti se drželi spíš kolem lázní apekáren než vestudené tovární čtvrti slovenské župy. Aani tam jich nebylo moc. Ikdyž byl Visegrád druhé největší město vEvropě aměsto nejníže položené, nacvrčky tu bylo povětšinu roku chladno. Ale byli tu.

Lidé zostatních měst prý spoustu věcí neznali – někteří dokonce ani netušili, že je měst víc –, ale Visegrád dokázal vesvých obvodových zdech zachovat život co možná nejpodobnější tomu ztracenému, nebo se to tak aspoň říkalo. Gabrysz sice nevěděl onikom, kdo by znal někoho, kdo si pamatoval, jaké to bylo napovrchu, ale představu otom měl lepší než většina lidí veměstě. Mohl zato Piotr, jeho otevřenost aobrovská knihovna. Gabrysz lapal podávno zapomenutém jako podechu, adokud byli sPiotrem malí, snili otom, že se nazem podívají, že zjistí, co se tam doopravdy stalo, že se budou procházet mezi troskami původních měst, které naobrázcích vknihách vypadaly větší akrásnější než cokoliv, sčím se vživotě setkali. Jenže pak začali dospívat. Piotr snít přestal. Možná odzačátku věděl, že se ten sen nesplní.

Amožná věděl ito, že by toho neměli litovat.

Ticho nečekaně adrásavě přerušilo zvonění zvonů.

Bim. Bim. Bim.

Jeden podruhém se přidávaly zevšech visegrádských zvonic, kostelů ihlásek prezidentského paláce.

„Prezident je mrtvý,“ zašeptala stará žena, která napadala najednu nohu, apokřižovala se.

Všichni ji napodobili, dokonce iGabrysz, přestože se mu nic nezdálo těžší než zvednout ruku adotknout se čela. Chvěla se mu azima zato nemohla určitě.

Prezident je mrtvý.

Ať žije prezident.

Stáli aposlouchali vzdálené odbíjení zvonů, dokonce ani průvodce se je nesnažil popohnat. Jako by se naokamžik zastavil život vcelém městě aani oni se neodvažovali pohnout. Proto si ale dnešní noc vybrali – prezidentův stav se prudce zhoršil apozornost celého Visegrádu byla upřená kpaláci. Poslední, oco se hlídky staraly, byla zanedbaná tovární čtvrť.

Když přestal bít poslední zvon, ticho se najednou zdálo ohlušující.

Průvodce znovu propustil zesvítilny proužek světla. „Jdeme.“

Úzkou stezkou mezi hromadami špinavého písku, dlaždic akamení je dovedl kekonstrukci. Zvedala se vysoko nad obvodovou zdí města, spolu smnoha dalšími, obrovská atemná. Navrcholech dvaceti visegrádských konstrukcí byla červená výstražná světla, aby donich nenarazily vzducholodě. Ina téhle, i když byla už dlouho nepoužívaná. Technici ji udržovali veslušném stavu jen proto, aby se nerozpadla anezavalila první domy zaochranným pásmem – ikdyby se horní části konstrukce něco stalo, natu spodní, nosnou, natož nastabilitu města, by to vliv nemělo.

Visegrád bylo nejenom druhé největší evropské město voblacích – město, které kdysi dávno zvedli dovzduchu, aby ochránili lidi uvnitř před zmarem napovrchu –, ale mělo idruhý největší počet konstrukcí, mnohem mohutnějších, než měla města ostatní. Ojejich údržbu se visegrádští technici včervených kombinézách sbílou orlicí na zádech starali odpovídajícím způsobem ačíslo 20 bylo výjimkou jen proto, jak to vinou černého kašle dopadlo stovární čtvrtí.

Nákladní výtah konstrukce technici dávno vyřadili zprovozu atam, kde byl kdysi vstup dokabiny schopné pojmout dva vozy stahouny iklusáky pro pozemní průzkumníky, zela jen černá díra, jako bezzubá ústa otevřená kvýkřiku.

Průvodce se zastavil. „Tudy se dostaneme dolů.“

„Bez kabiny?“ zeptala se brunetka stenkou jizvou pod okem. Vlasy měla stažené douzlu, takže inavzdory nedostatku světla vynikla oválná tvář soblou bradou. Byla spíš menší, ale měla postavu člověka zvyklého udržovat se veformě. Gabryszovi se ivetmě zdála povědomá. Doufal, že je to jen pocit. „Skočíme abudeme půl kilometru plachtit?“

„Uvnitř šachty zůstaly servisní schody,“ vysvětlil průvodce azvedl svítilnu. Tma před nimi paprsek světla spolkla, jako by prošel neviditelnou oponou azmizel. „Jsou úzký anemaj zábradlí, ale když se budete držet zdi, zvládnete to.“

Gabrysz si představil pět set metrů schodiště klesajícího dotemnoty. Judyta možná taky, protože nahmatala jeho ruku apropletla sním prsty.

Stiskl je.

Průvodce se svítilnou se došachty vydal jako první, následovala ho brunetka anemluvný podmračený muž, možná její manžel, ikdyž se Gabrysz nedokázal zbavit dojmu, že mu vsouvislosti snimi uniká něco, co by nemělo. To držení těla? Způsob, jakým se pohybovali?

Zanimi šla rodina se dvěma dětmi uspanými podobně, jako Judyta uspala Luizu. Celkem se jich dnes vnoci rozhodlo utéct patnáct nebo šestnáct. Ikdyž byly čtyři ztoho spící děti, Gabrysz měl nepříjemný pocit, že je skupina moc velká nanepozorované proklouznutí změsta amoc malá nato, aby se ubránila, kdyby ji napovrchu napadlo cokoliv ztoho, očem se nahoře šeptalo. „Napovrchu není nic jiného než nahoře,“ namítala Judyta, když se pokoušel jí rozhodnutí rozmluvit. OdPiotra leccos zaslechl. Ikdyby byla polovina ztoho přehnaná, ta druhá byla hrozná ajemu se nechtělo to pokoušet.

„Tak proč tam chceš?“ zeptal se. Judyta obrátila oči vsloup.

„Víš, jak to myslím. Není tam nic, čeho bychom se měli bát. Jen život takový, jaký si ho uděláme.“

„To itady,“ připomněl Gabrysz. „Udělal jsem nám tu život, ojakém jsme snili. Nebo jsem si aspoň myslel, že jsme oněm snili.“ Judyta zavrtěla hlavou.

„Jenže my patříme nazem.“ Opovrchu veskutečnosti nevěděla nic aani oto nestála. Vjejích představách to možná bylo místo, kde bude konečně šťastná, ikdyž ji Gabrysz podezíral, že sama neví, co jí keštěstí chybí.

Šel jako první, aby mohl Judytu sdítětem nazádech zachytit, kdyby ztratila rovnováhu azačala padat. Ticho bylo duté, tma všachtě hluboká. Paprsek světla zprůvodcovy svítilny, který poskakoval před nimi, ničemu nepomáhal – klamal aGabrysz měl chvílemi pocit, že je průvodce dávno dole. Ale dolů bylo daleko.

Představil si, co by se stalo, kdyby svítilna náhle zhasla ašachta se ponořila dotemnoty. Byli by slepí ahrůzou ihluší, ponecháni napospas naneznámém místě. Vjedné ruce svíral vak, druhou se dotýkal zdi. Baterku měl, ale zasunutou vkapse batohu nazádech. Než by ji vytáhl, lidi kolem by mohli propadnout panice ata by naúzkých schodech pro některé znich znamenala konec. Jediné, co by vtakové chvíli mohl, bylo tisknout Judytu sLuizou kezdi adoufat, že je nikdo nesmete.

Servisní schodiště klesalo dolů povnitřním obvodu šachty, vkaždém rohu bylo odpočívadlo velké sotva nato, aby se naněm člověk pootočil správným směrem. Průvodce nelhal, vnitru konstrukce nebylo žádné zábradlí, kterého by se mohli chytit aznovu získat ztracenou rovnováhu.

Jeden špatný krok znamenal dlouhý pád dohlubiny.

Šoupavé zvuky, šmátrání rukou postudené zdi azrychlený dech se nesly šachtou, dopadaly nadno avracely se nahoru propletené azkreslené ozvěnou. ZaJudytou sestupoval starý pár. Muž se snažil kulhající ženě pomáhat, ale itak zaostatními zaostávali čím dál víc. Šeptem ji uklidňoval ipobízel, skaždým dalším odpočívadlem se mu dohlasu vkrádalo víc nervozity. Gabrysz uvažoval, že by jim nabídl pomoc, ale pak si vzpomněl, co se bude muset naučit napovrchu – starat se jen osebe asvou rodinu. Naneznámém místě, bez vazeb alidí, nakteré byl zvyklý, si nebude moct dovolit nést břemeno vpodobě laskavosti.

Zastavil se naodpočívadle aJudyta nad ním. Otočil se anaslepo pohladil Luizu povlasech. Oddechovala ztěžka ačelo měla horké. Možná jí toho makového mléka neměli dávat tolik.

Netušil, jak dlouho už šachtou jdou; nazápěstí měl hodinky, ale ikdyby se zastavil avyhrnul si rukáv, okolní temnota byla neprostupná.

Někdo vpředu zakašlal.

„Pst!“

Šepot starce zezadu byl čím dál tišší.

Gabrysz se naklonil kJudytě. „Řeknu průvodci, ať zpomalí.“

„Proč?“

„Ti dva zanámi mu nestačí.“

„To ale není naše starost,“ namítla Judyta.

Gabrysz semkl rty.

Nebyla.

Každý znich dotoho šel sám zasebe. Zprostředkovatel, kterému zapřevod zaplatili, jim naznačil, že to nebude snadné, ikdyž se nezmínil ani ošachtě, ani oničem ztoho, co je čeká napovrchu. Možná aby nemluvili, kdyby se něco pokazilo aoni před odchodem padli dorukou vyšetřovatelů. Ale itak…

Panebože, itak…

Naúzkém schodišti se dva lidé bezpečně vyhnout nemohli, atak Gabrysz přes hlavy ostatních zavolal: „Počkejte naty vzadu!“

„Držte hubu!“ zasyčel kdosi, ale zdálo se, že průvodce opravdu čeká – světlo vpředu se zhouplo, potom zastavilo.

Judita se kolem Gabrysze protáhla, možná aby mu dala najevo, že sním nesouhlasí.

Stařec dohnal Gabrysze jako první.

„Děkujeme vám,“ zašeptal. „Moje žena má nemocné nohy. Kdysi jí při výslechu…“

„To je jedno,“ zarazil ho Gabrysz. „Zkuste nezůstávat moc pozadu.“

„Držte, sakra, huby!“

Tentokrát ženský hlas se odrazil odzdí. Gabrysz si nepamatoval, komu patří. Uprostřed temnoty jako by se ozval zevšech stran současně.

Znovu se pohnuli.

Když žena zaGabryszem začala zaostávat, nabídl: „Mohl bych vám aspoň něco vzít.“

„Gabryszi,“ napomenula ho potichu Judyta.

„Jste hodný,“ začal muž. „Moje žena má…“

Vtu chvíli se zaním ozval hrozný zvuk.

Zajiných okolností by naněm nic hrozného nebylo – někdo uklouzl, zalapal podechu apokusil se chytit zábradlí. Jenže tady žádné zábradlí nebylo.

Tmou kolem Gabrysze cosi proletělo.

„Anielo!“

Stařec se vrhl zasvou ženou doprázdna. Gabrysz se ho pokusil popadnout kolem pasu astrhnout pod sebe, ale povedlo se mu zachytit jen popruh jeho batohu. Mužova váha mu podtrhla nohy, ramenem narazil doJudyty. Ta zaječela, ztratila rovnováhu adopadla naschody.

Kožený popruh se Gabryszovi zařízl dodlaní. Zatnul zuby apokusil se zapřít nohama, ale nebylo oco. Klouzal podrolícím se kameni kokraji anetušil ani, jak daleko ten okraj je.

Zepředu se ozývaly hlasy aznásobené ozvěnou poletovaly sem atam.

„Svatá Maria, Matko Boží!“

„Spadl někdo?!“

„Pomozte mu!“

„Anielo!“ řval stařec azmítal sebou, jako by si vůbec nevšiml, že jediné, co ho drží naživu, je Gabrysz.

Ten cítil, jak mu prsty jeden podruhém kloužou popopruhu. Horečně uvažoval, jestli by muže dokázal rozhoupat ahodit naodpočívadlo pod sebou, netušil ale ani, jestli by tím jen nesrazil někoho dalšího. Kdosi se kněmu zespodu pokoušel prodrat, ale naschodech bylo tak málo místa, že ostatní začali křičet, aby toho nechal.

„Zkuste se chytit!“ zařval Gabrysz na starce.

Ten ale neposlouchal. „Anielo!“

„Zmlkněte, nebo nás najdou!“ zaječel ženský hlas.

„Pomozte mu toho chlapa vytáhnout!“

„Kristepane, přestaňte se tlačit!“

„Zmlkněte!“

„Pusť ho.“ Ta slova zazněla tiše, apřesto je Gabrysz zaslechl jasněji než všechna ostatní. Byla to Judyta. „Pusť ho, Gabryszi, nebo nás zabije všechny.“

Gabrysz zatnul zuby ještě víc.

Nepustím.

Muž se houpal, kopal nohama, vřískal. Prsty se Gabryszovi začaly rozevírat, nohy mu klouzaly pokameni.

„Vezměte ho zanohy!“ zakřičel naostatní, když pochopil, že odstarce se spolupráce nedočká. „Stáhněte ho naschody!“

Někdo bolestně vřískl.

„Sundejte ten hadr, kurva!“ obořil se kdosi naprůvodce. „Potřebujeme víc světla!“

„Gabryszi, mysli nanás,“ zašeptala Judyta. „Pusť ho.“

Nepustím.

Nemůžu.

Judyto… nemůžu.

Popruh mu vyklouzl zespálených dlaní.

Starcovo tělo narazilo doschodiště, strhlo kohosi dalšího. Řev naokamžik zaplnil celou šachtu apotom se hluboko pod nimi ozval dutý náraz akovové cinkání, jako když se obchodníkovi popultu rozkutálí mince.

Aticho.

Někdo divoce oddechoval, někdo plakal, někdo se modlil aněkdo pod Judytou zuřivě šeptal cosi, čemu Gabrysz nerozuměl abyl za to rád.

„Stálo ti to zato?!“ zařval kdosi směrem nahoru.

Gabrysz si rozechvěle promnul oči. Dlaně měl rozedřené dokrve. „Snažil jsem se ho zachránit. Snažil bych se zachránit ivás…“

„Zmlkněte už, doprdele.“

„Mohl nás zabít všechny!“

„Ale nezabil, zato vy to uděláte, když okamžitě neztichnete!“ Znělo to jako brunetka sjizvou. Tím, co se stalo, se nezdála otřesená tak jako ostatní, aoni ji kupodivu poslechli.

„Nemusíš zachránit všechny,“ podotkla Judyta věcně. „To už není tvoje práce.“

Pak se zvedla nanohy, jednu ruku položila nastěnu, druhou zkontrolovala Luizu, která celou nehodu prospala, apokračovala dolů.

Trvalo dlouho, než Gabrysz dokázal vstát anásledovat ji. Nikdo naněj nečekal. Průvodce byl daleko, Gabrysze obklopila temnota. Zespodu kněmu chvíli doléhal šepot, nakonec ale umlkl iten. Zvuky kroků byly vzdálené apodivně duté.

Jako by ho pohltila nicota, jako by najednou nebyl ani nahoře, ani dole.

Jako by nebyl vůbec.

Pak narazil doLuizina drobného tělíčka uvázaného naJudytiných zádech azastavil se.

Schody skončily.

Někde vedle nich ležela zpřelámaná těla starého manželského páru anebožáka, kterého strhli ssebou, průvodce se ale nezastavil anikdo se neměl ktomu, aby se přesvědčil, jestli jsou opravdu mrtví.

Panebože, ovšemže jsou…

Následovali úzký pruh světla dlouhou chodbou, čekali, když průvodce otevíral dveře, aniž by věděli, kam vedou, nebo jestli je to nadruhé straně bezpečné.

Gabrysz využil toho, že jen jdou, volnou rukou si rozepnul bundu, sáhl dopouzdra avytáhl pistoli. Se zbraní připravenou se cítil líp, ikdyž by se vetmě neznámého prostoru nejspíš neodvažoval vystřelit. Šlapali bez zpomalení, bez zastavení. Nerozeznávali nic kolem sebe aani se oto nesnažili. Gabrysz se sem tam otočil, ikdyž zaním byla jen černota. Netušil, jak vypadá pozemní stanice, kterou průzkumníci přestali používat už dávno, baterku se rozsvítit neodvažoval aprůvodce svítilnu neodkryl ani tady.

Uvědomil si, jak málo toho ví omuži, který je vede – ani Judyta ho veskutečnosti neznala, akdyby se je rozhodl vlákat dopasti, všimli by si toho až vechvíli, kdy by sklapla. Bylo by snadné je zavést někam, kde už hlídky nejsou. Nechat schované kumpány zabít je aokrást ovšechno, co si ssebou vzali nazem. Tady by je nikdo nehledal.

Možná právě to bylo veskutečnosti smyslem Sítě, možná k novému životu na povrchu nikdy nikomu nepomohla aani se oto nesnažila. Příbuzní, kteří zůstali nahoře, si mohli představovat, jak skvěle se dole vede lidem, kteří se veskutečnosti rozkládali narychlo zahrabaní vtroskách staré pozemní stanice. Amožná, svírou vlepší život přiživovanou Sítí, se počase rozhodli vydat se zanimi.

Gabrysz pistoli opatrně natáhl aodjistil. Ikdyž přitom zašoupal nohama, zdálo se mu, že Judyta zvuk zachytila anepatrně kněmu natočila hlavu. Potichu zakašlal anechal pistoli schovanou pod lemem bundy.

Chodba byla dlouhá ajednotvárná – pokud vůbec míjeli odbočky, vetmě je Gabrysz nerozeznal. Ticho znovu rušily jen zvuky namáhavého oddechování, občasného zašustění pláštěnky nebo bezděčného nárazu unaveného cestovatele dozdi.

„Pozor, jsou tu schody,“ ozval se zepředu průvodce.

Vystoupali zaním poschodišti nahoru apokračovali dál zdánlivě nekonečnou tmou. Proužek světla bylo to jediné, co narušovalo jednolitou čerň. Jako by napovrchu ani nic jiného nebylo.

Když průvodce konečně otevřel dveře, iGabrysze, který šel poslední, oslepilo denní světlo.

Pustil vak nazem, zastínil si oči dlaní asnažil se vzpamatovat znečekaného přechodu. Ačkoliv cesta nemohla trvat víc než pár hodin, zdálo se mu, že vtemnotě strávil celou věčnost.

Zatímco utíkali změsta, vyšlo slunce.

Lidé vpředu začali áchat aóchat, jako by nikdy předtím svítání neviděli.

Gabrysz se podíval naLuizu uvázanou naJudytiných zádech – spala atváře měla rozpálené, zdála se ale vpořádku. Až se probere, bude jen překvapená. Znoci si nebude pamatovat nic. Azapár let už si možná ani nebude pamatovat, že kdy žila veVisegrádu.

Jeden podruhém vyšli ven, Gabrysz spistolí schovanou pod bundou jako poslední.

Nad hlavami se jim zvedal dóm, obrovská kupole zjakéhosi skla; zdála se jednolitá, jen přímo před nimi vní byl otvor, kterým se mohli dostat ven. Ale oni se nepohnuli. Stáli vhloučku, mžourali doranního nebe avypadali ztraceně. Některým znich možná teprve vtu chvíli došlo, co udělali, aněkteří pořád ještě nemohli uvěřit tomu, že se jim to povedlo.

Průvodce ukázal nasever. „Jděte tímhle směrem adovečera se dostanete doosady. Tam se ovás postaraj.“

„Máme pokračovat sami?“ podivila se brunetka.

„Jak jsme se domluvili.“

„Mně ale řekli, že nás dostanete dobezpečí. Tohle jako bezpečí nevypadá.“

„Doosady,“ vložil se dotoho muž, kekterému patřila žena se dvěma dětmi. „Nám řekli doosady.“

Průvodce pokrčil rameny. „Tak to kecali.“

Uprchlíci začali mluvit jeden přes druhého, ale on už je neposlouchal. Otočil se knim zády, vrátil se dochodby azavřel zasebou dveře. Ztichli azadívali se naně, jako by čekali, že si to průvodce rozmyslí aukáže se znovu. Neukázal. Muž slesklou pleší zkusil dveře otevřít, ale ani se nepohnuly.

Pochopili, že pro ně průvodce neudělá víc, než zaco dostal zaplaceno, azačali uvažovat, co dál. Někteří si unaveně posedali nazem, odhodili zavazadla azačali si mnout nohy namožené dlouhou chůzí poschodech vkonstrukci. Jiní se rozhlíželi kolem sebe se směsí obav, radosti anapětí.

„Půjdeme?“ zeptala se Judyta Gabrysze.

Gabrysz kývl.

Prolezli dírou nadruhou stranu.

Zem tu byla suchá, porostlá nízkou, sluncem spálenou trávou. Pokud kdy vedla zosady naseveru cesta kdómu, dávno zarostla, aprotože se konstrukce kzásobování nepoužívala už roky atolik lidí zVisegrádu nazem neproudilo, novou stezku nikdo neprošlapal. Krajina před nimi byla plochá, vdálce přetnutá pásem listnatých stromů. Vzduch chutnal jinak.

Když zasebou Gabrysz zaslechl kroky, otočil se.

Brunetka sjizvou zvedla ruce. „Vím, že se neznáme, ale všimla jsem si…“ Oblou bradou ukázala napistoli, kterou Gabrysz neschoval.

„A?“ pobídl ji.

Brunetka nechala ruce klesnout. Muž, který ji doprovázel, zůstal stát jednou nohou uvnitř dómu aostražitě pozoroval, jak mluví sGabryszem. Oslovit ho očividně nebyl jeho nápad.

„Já vás znám,“ pokračovala brunetka.

„Vážně?“ Gabrysz se pokoušel znít nedbale, ale ztlumil hlas. Pokud ho opravdu poznala, nepotřeboval, aby to řekla ostatním. Teď, nadenním světle, kde si ji mohl konečně prohlédnout, poznal ion ji.

Jako by pochopila, udělala dva kroky směrem kněmu. „VeVisegrádu jsem dělala to samé, co vy. Jen pro správce české župy.“

Gabrysz si uvědomil sotva znatelný přízvuk, který měli všichni Češi, když mluvili slovansky. „Proč mi to říkáte?“

Cítil, jak Judyta zaním nervózní, anedivil se jí. Ion si před dómem, zněhož vyrážela monstrózní konstrukce podpírající město vysoko nad nimi, připadal jako nahý. Stát tu, napospas čemukoliv akomukoliv, kdo se napovrchu vyznal líp než oni, amluvit se ženou, která ho mohla přede všemi odhalit, nebyl dobrý nápad. Ale otočit se kní zády se neodvažoval.

„Protože společně by se nám šlo líp,“ odpověděla brunetka.

„Možná vám,“ podotkl Gabrysz.

„Nám všem.“ Brunetka si odhrnula bundu aodhalila pouzdro spistolí. „Máte tu ženu adítě, chcete je ochránit anemusíte nato být sám.“

Gabrysz povytáhl obočí.

„Vím, jak dobrý jste,“ dodala brunetka chvatně. Ikdyby oněm slyšela jen polovinu toho, co se říkalo, muselo jí být jasné, že pro ochranu své rodiny udělá cokoliv. „Vy zase víte, že mám pravdu. Avíte, ijakým výcvikem jsem prošla. Jestli nechcete zůstat navšechno sám, jsem ta nejlepší zmožností.“

„Mám samotu rád,“ řekl Gabrysz.

Brunetka se nadechla, ale pak se zarazila. Chvíli ho pozorovala, anakonec snepatrným úsměvem zavrtěla hlavou. „My vás nezpomalíme. Asměr máme tak jako tak stejný. Můžeme si navzájem chránit záda.“

Judyta přešlápla asuchá tráva jí pod nohama zapraskala.

Pár sekund bylo ticho.

Gabrysz veskutečnosti samotu rád neměl abrunetka to buď poznala, nebo oněm věděla víc, než si myslel – podstatné ale bylo, že měla pravdu. Zatížit se starostí oostatní nemohl, ale zůstat navšechno sám nemusel. Naneznámém místě bylo vždycky lepší mít někoho, nakoho se mohl spolehnout. Aikdyby měl vycházet jenom ztoho, co mu osobě řekla…

Když začal otvorem vdómu prolézat muž spleší, Gabrysz úsečně řekl: „Tak dobře.“

Vyrazili směrem, kterým ukázal průvodce.

Nedal jim žádnou mapu, pokud vůbec mapu povrchu měl, ale Gabrysz byl rozhodnutý jít nasever tak dlouho, dokud nenarazí nacivilizaci. Jakoukoliv ochotnou snimi obchodovat. Vbatohu měl krom nezbytností ktomu, aby mohli začít nový život, ispoustu věcí kesměně. Nahoře to všechno představovalo bohatství, Gabrysz si ale nebyl jistý, jakou hodnotu budou mít šperky, munice aknihy nazemi. Předpokládal, že vnich každý zpovrchu pozná uprchlíky, apak možná bude mít platinový náhrdelník zdobený vltavíny sbídou cenu jednoho noclehu vsuchu ateple.

Vzduch voněl aGabrysz se ho zhluboka nadechl. Poprvé odchvíle, kdy mu Judyta řekla, že se schází se Sítí, hodlá isLuizou opustit město ananěm je, jestli půjde snimi, nebo je už nikdy neuvidí, měl pocit, že by to mohli zvládnout. Že by nazemi mohli začít znovu aon by jednou možná nemusel litovat, ikdyž by to trvalo dlouho aněco vněm by si nikdy neodpustilo, jak si vybral. Ochutnával plný vzduch povrchu apokoušel se zapomenout naohlušující bití zvonů, které ho provázelo cestou kdávno zapomenuté šachtě.

Prezident je mrtvý.

Ať žije prezident.

Ohlédl se přes rameno.

Brunetka sním držela krok, její společník trochu zaostával, ostatní sodstupem následovali. Popár kilometrech se skupina začala trhat víc, rodina se dvěma malými dětmi se proměnila vtečky uprostřed pole zarostlého pýrem. Brunetka zpomalila. Jen trochu, ale Gabrysz si toho přesto všiml. Podíval se nani aona pohnula koutkem úst, když pochopila, že pochopil, nahlas ale neřekla nic. Vypadala, že by dokázala jít den inoc sbatohem nazádech aneunavit se, ale čekala naostatní. Byla to slabost, kterou si veskutečnosti nemohla dovolit, apřece…

Gabrysz se zhluboka nadechl.

Nechtěl nikoho vést, starat se opomalé ani nést odpovědnost zaslabé. Kdokoliv navíc krom Judyty aLuizy, nakoho musel dávat pozor, ho jen okrádal opozornost. Aon si nemohl dovolit zapomenout nato, že jediné, načem napovrchu záleží, je ochrana jeho rodiny. Bylo to kruté, ale Judyta měla pravdu, když šeptala, aby toho starce naschodech pustil – myslet musel jen nani anadceru.

Přesto…

Většinu svého života strávil tím, že někoho chránil. Starostlivost byla jeho povinnost izaložení aněco takového nedokázal změnit zedne naden. Jakkoliv si připomínal, že naničem anikom krom Judyty aLuizy nezáleží, veskutečnosti mu záleželo navšech.

Tentokrát srovnal krok on sbrunetkou.

Znovu se pousmála.

On ne.

Ale cítil se oněco líp.

Když si pak udělali přestávku, delší, než veskutečnosti museli, rodina je dohnala. Žena byla zčervenalá námahou, lapala podechu aodhrnovala si zpocené vlasy zčela. Nesla obě děti, jedno vevaku naprsou, druhé nazádech. Muž měl batoh avkaždé ruce jednu tašku. Malé vypoulené oči mu neustále těkaly sem atam, neposadil se aani nachvíli nesundal batoh zezad. Gabrysz odhadoval, že pokud nezpomalí ještě víc, napříští zastávce už je rodina nedožene.

Napili se, střídmě pojedli apokračovali dál.

Krajina kolem nich se pomalu proměňovala. Jakmile opustili stín města nad sebou, vsuché trávě se začaly objevovat pozůstatky původního života. Betonové patníky, popraskané aobrostlé plevelem. Torza pilířů, které, jak Gabrysz jako jeden zmála věděl, kdysi sloužily kvedení elektrického proudu. Převrácené kovové vraky, osamělé zdi budov, jež se dávno rozpadly, prázdné silnice vedoucí kolem neudržovaných polí. Někteří znich se zastavovali vúžasu nad rozlehlostí okolní krajiny asbírali útržky minulosti, tu atam se povalující nazemi – kousky kovu, barevné střípky, cáry rozedrané časem.

Judyta se kněmu obrátila srozzářenýma očima. „Nádhera, viď?“

Gabrysz se pokusil oúsměv, ikdyž její nadšení nesdílel.

Osamělý tovární komín zčervených cihel, betonové zátarasy uprostřed ničeho, rzí prožraná vlaková souprava tonoucí vkeřích – ztoho všeho jako by sálalo mrazivé neznámo. Ikdyž se skaždým kilometrem potili víc avíc, Gabrysze při pohledu nazbytky starého světa obcházela zima.

Cestu jim přehradila řeka. Našli mělčinu apřebrodili ji. Cítit pod bosýma nohama řasami porostlé kameny bylo něco nového. Žena se dvěma dětmi se opatrně sklonila, vyhrnula si rukávy achvíli si jen nechala studenou vodu protékat mezi prsty. Její manžel nepřestával sledovat okolí, ostatní se ale na okamžik nechali unést podivuhodným místem podobně jako ona.

Judyta se naGabrysze dívala se širokým úsměvem, jako by čekala, že konečně pochopí, jak krásné to napovrchu je, avevlasech jí přitom tančily odlesky slunce navodní hladině. Pohled nani ho zabolel – věděl, že bude trvat dlouho, pokud vůbec, než jí dokáže úsměv upřímně opětovat. Ale jednou, možná…

Luiza se začala probouzet, atak ji nabřehu vytáhli zvaku anechali chvíli pobíhat vrákosí. Nikomu jako by se najednou nechtělo spěchat. Mladý pár stál pokolena vevodě, stříkal jeden nadruhého aházel posobě dlouhé zelené řasy. Dívka se smála, když jí chomáč řas přistál natemeni arozlil se jí poramenou jako vlasy.

Gabrysz je pozoroval apřemýšlel, jestli je nahoře nikdo nepostrádá. Mohlo jim být patnáct, apokud to nebyli sirotci, někdo se je ráno vydal probudit anašel postele prázdné. Co napadlo jejich rodiče, když zmizeli? Nebo je sami poslali nazem, protože věřili, že tam čeká lepší budoucnost?

„Neměli by dělat takový hluk,“ postěžoval si muž se dvěma dětmi.

„Mají jen radost,“ namítla Judyta.

Jedno víčko muži zacukalo. „Nevíme, co tu může být. Dovečera jsme to měli stihnout doosady.“

Obtloustlý muž si šátkem otřel pleš. „Zpomalovali jste nás vy.“

Vevzduchu zapraskalo náhlé napětí.

Gabrysz se zvedl. „Má pravdu. Měli bychom jít.“

„Ale no tak,“ zavolalo naně děvče ashodilo řasy zpátky dovody.

„Ještě ne,“ přidala se Judyta.

„Ale ano,“ řekla rázně brunetka. „Teď hned.“

Uřeky ztratili pojem očase. Gabrysz nebyl zvyklý natak prázdnou, otevřenou krajinu, posetou jen troskami dávno zapomenutých vesnic adůkazy otom, že ať už se napovrchu stalo cokoliv – možná všechno ztoho, očem sPiotrem občas mluvili –, bylo to bolestivé.

Vyrazili.

Gabrysz měl zato, že ušli mnohem víc, že osada by měla být blíž, že už jsou skoro tam. Ještě nikdy se vodhadu tak nespletl.

Když se začalo stmívat, zastavili ustarého továrního komplexu. Plot spokrouceným pletivem, had ostnatého drátu nazemi, pomačkaná brána. Zaní Gabrysz rozeznal halu se střechou zvlnitého plechu abetonovou budovu sčástečně obnaženými trámy aocelovými překlady. Odtovárny je dělila bažina potažená žabincem, přes kterou někdo možná už dávno položil úzkou lávku, apokroucené, navzájem propletené stromy.

Brunetka se naklonila keGabryszovi. „Možná bychom tu mohli přenocovat.“

Gabrysz přelétl pohledem okolí. Místo se mu nelíbilo, ale snad to bylo jen kontrastem sřekou, ukteré odpočívali naposledy. „Možná, ale… nebude snadné to zabezpečit.“

„Ne!“ vložil se mezi ně otec dvou dětí. Gabrysz si ani nevšiml, že je poslouchá. „Nemůžeme zůstat venku!“

„Nechceme zůstat venku.“ Brunetka ukázala nanízkou budovu zaplotem. „Když si lehneme doté…“

Muž nenechal brunetku domluvit: „Dovečera jsme měli být vosadě.“

„Ale nejsme.“

„Noci jsou bezpečné jen vosadách!“

„Tak to jste měl natáhnout krok,“ připomněl brunetčin společník nevrle.

„Jdeme už dlouho,“ souhlasila brunetka. „Jít nocí vneznámém terénu není…“

„Noci dole nejsou jako noci nahoře,“ zašeptal muž.

Brunetka ajejí společník se nasebe podívali.

„Můžeme se rozdělit,“ navrhl Gabrysz věcně.

Muž zavrtěl hlavou. „Ne, to ne. Měli bychom pokračovat.“

„Pokračujte, pokud chcete,“ brunetka ukázala najeho ženu obtěžkanou dětmi. „Ale ijim by prospělo chvíli si odpočinout.“

Vnastalém tichu jako by všichni zvažovali svoje možnosti. Muž váhal – nocovat vtovární hale se mu nechtělo, ale vyrazit donoci sám jen se svou rodinou se mu chtělo ještě méně.

„Takže?“ pobídla ho brunetka.

Když si rozechvěle promnul rty, ale neřekl nic, zkontrolovala svou pistoli avydala se kvyvrácené bráně. Gabrysz ji následoval, ostatní čekali ubažiny.

Místo působilo bezútěšně, ale když obešli všechny haly, zdálo se prázdné. Kpřenocování vybrali malý, původně snad strážní domek sneporušenou střechou. Rozsvítili baterky aprohledali ho. Potom ho připravili tak, aby se vněm mohli uložit, avrátili se kostatním. Většina znich byla vyčerpaná nejen celodenním pochodem, ale ivzrušením astrachem zneznáma. Vzduch se se soumrakem rychle ochladil. Mladý pár měl vbatohu jednoduchý lihový vařič, azatímco dívka hledala kostku pevného lihu, chlapec chystal doplechového hrnku cikorku. Když silná vůně pražené čekanky naplnila místnost, pojejímž obvodu si rozložili deky, zvedl hlavu kostatním: „Dáte si taky?“ Ta otázka prolomila ledy, které při dlouhém, únavném pochodu praskaly jen pomalu. Jako by si až tady mohli dovolit vzít jeden druhého navědomí – pád starého manželského páru amuže, kterého strhl ssebou, byl aspoň nachvíli jen hořkou vzpomínkou.

Gabrysz pozoroval, jak Judyta krmí Luizu, akdyž holčička začala zívat amnout si oči, zvedl se avyšel před domek. Venku se zatím setmělo; nebe, které se Gabryszovi zdálo nepřirozeně vysoko, bylo poseté miliardou hvězd. Představil si Visegrád mezi nimi arychle potřásl hlavou, jako by tím mohl vzpomínku zahnat. Tam někde byl… vysoko nad zemí, obehnaný zdí aplný lidí.

Dávno si museli všimnout, že se něco stalo. Napadlo je, že už tam není, nebo ho ještě hledají?

Vítr hvízdal mezi obnaženými trámy budovy zaním aoddomku se ozývala ukolébavka, kterou zamlklá žena zpívala svým dvěma dětem. Jinak bylo všude hluboké ticho. Gabrysz se ohlédl asklouzl pohledem pohalách. Měl by spát, ale bál se, že první noc napovrchu neusne. Celé tělo ho brnělo vtouze něco dělat. Kdyby haly prohledal, mohl se opovrchu dozvědět mnohem víc, než se dozvěděl zknih, ale taky se mohl propadnout červotoči prožranou podlahou azlomit si vaz.

Noci dole nejsou jako noci nahoře.

Nad močálem cosi houkalo.

Gabrysz se zachvěl.

Když zasebou zaslechl kroky, neohlédl se. Věděl, že vyjde ven, protože nebude moct achtít spát, stejně jako on.

Brunetka se vyloupla zetmy, sáhla dokapsy bundy avyprostila pomačkanou krabičku.

„Cigaretu?“ nabídla mu.

„Co vní je?“ zeptal se Gabrysz – tabák byl až moc vzácná komodita nato, aby si ho ivesvém postavení mohla dovolit –, ale nechal ji, aby mu jednu vyklepla dodlaně.

„Neptám se avám radím totéž.“ Brunetka oběma zapálila aodhodila sirku dobahna. Pak zhluboka potáhla apomalu vypustila kouř dostudeného vzduchu. Vdálce něco znovu zahoukalo. „Jsem Lucie.“

„Gabrysz.“

„Já vím. Proč jste tady?“

Gabrysz se nani nepodíval. „Protože jsme se shodli, že vnoci nemá smysl pokračovat?“

„Proč jste nazemi?“ nenechala ho vyhnout se odpovědi.

Itak se oto pokusil. „Mohl bych se zeptat natotéž.“

Brunetka se usmála. „Ajá bych, narozdíl odvás, odpověděla.“

Gabrysz zvedl ruku, akdyž Lucie neuhnula, zlehka se dotkl jizvy pod jejím okem. „To je váš důvod?“

„To je daň zachybu, kterou jsem udělala.“ Brunetka potáhla zcigarety. „Vy jste jiný případ.“

Gabrysz zavrtěl hlavou. „Vživotě jsem udělal spoustu chyb.“

„Nahoře jste ale měl všechno, co…,“ začala Lucie.

Gabrysz prudce zvedl ruku.

Brunetka okamžitě zmlkla.

Oba hodili cigarety nazem azašlápli je. Bahno pod jejich nohama zamlaskalo.

Gabrysz stál adíval se dotmy. Byl to jen mžik. Zamrkal, anajednou si nebyl jistý, jestli se mu to nezdálo – možná to byl jenom odlesk padající hvězdy nahladině močálu, ale mezi pokroucenými stromy jako by se něco mihlo.

„Co jste viděl?“ zašeptala brunetka.

Co jsem viděl?

Zvedl se vítr arozhoupal větve. Jedna znich doticha zavrzala.

„Co jste viděl?“ zopakovala Lucie. Pistoli vytáhla neskutečně rychle.

Gabrysz zavrtěl hlavou. „Nevím.“

Brunetka udělala krok vpřed apod nohou jí zakřupal písek.

Gabrysz ji zastavil apomalu vydechl. Ikdyby se mezi stromy něco schovávalo, nesměl se bát. Strach zneznámého ho mohl oslepit aohlušit. Ikdyž mu povrch naháněl hrůzu ne menší než komukoliv jinému změsta, věděl, že se jí nesmí poddat.

Naznačil brunetce, ať zůstane uboudy, asám se vydal dotmy.

Pomalu vytáhl pistoli azastavil se až před prvními stromy. Díky jasnému nebi nepotřeboval baterku, ale mezi pokroucenými kmeny byla tma hluboká, apokud vní něco bylo, on to nerozeznal; rozsvítit si ale nedovolil.

Dlouho jen stál aposlouchal.

Zdálky zaním se ozýval sotva znatelný hovor. Někdo si vdomku povídal.

Ohlédl se přes rameno arozeznal temnou siluetu brunetky. Zvedla ruku proti úzkému pruhu světla, které zdomku vycházelo, aukazováčkem se dotkla palce, aby Gabryszovi naznačila, že je všechno vpořádku. Jenže on se nemohl zbavit pocitu, že není. Že veskutečnosti není vpořádku nic.

To houkání, uvědomil si. Umlklo.

Gabrysz se otočil zpátky.

Auviděl to.

Míhalo se to mezi stromy, obrovské, černé aplné nohou. Řítilo se to kněmu, hnalo se iplazilo současně. Gabrysz dokázal neztuhnout, zvednout pistoli, zamířit.

Prásk!

Střela se dočerné masy zakousla, ale nezpomalila ji.

Prásk!

Prásk!

Podruhé zasáhl, potřetí minul. Tvor před ním se rozlil dobeztvaré hmoty, jako by se vyloupl zetmy astmou zase splynul. Vzduch prosekla jedna zjeho nohou. Gabrysz uskočil naposlední chvíli, překulil se přes rameno azvedl se.

Namířil znovu…

Tvor už před ním nebyl.

Pak se zdomku zajeho zády ozval řev.

Luiza.

Prásk! Prásk!

Zedveří vyběhla Judyta sLuizou vnáručí ažena se dvěma dětmi.

Prásk!

„Vypadni!“ zařval Gabrysz.