Karel Novák

OPRÁTKY SPRAVEDLNOSTI, NEBO POMSTY?

Hrdelní ortely uložené mimořádnými lidovými soudy v Plzni a Klatovech v letech 

KNIHA BYLA VYDÁNA VE DNECH
80. VÝROČÍ DRUHÉ HEYDRICHIÁDY

Knihu lektorovali:

Doc. PhDr. Lukáš Novotný, Ph.D.

PhDr. Pavel Suk, Ph.D.

Copyright © Karel Novák, 2022

Cover Art © Lukáš Tuma, 2022

Photos © Dům historie Přešticka, Miloš Florián, Václav Hejda, Hornicko-historický spolek Západočeských uhelných dolů Zbůch, Ladislav Hůlka, Jan Jirák, Lubomír Jungbauer, Knihovna Obecního úřadu v Bernarticách, Zdeněk Levý, Otto Máčel, Muzeum Chodska v Domažlicích, Muzeum středního Pootaví Strakonice, Muzeum Šumavy Sušice, NIOD, Jan Novák, Karel Novák, Podbrdské muzeum v Rožmitále pod Třemšínem, Prácheňské muzeum v Písku, SOkA Rokycany, Středisko vědeckých informací LF UK v Plzni, Vlastivědné muzeum Dr. Hostaše Klatovy, Zpm v Plzni, Zpm, Muzeum Dr. Bohuslava Horáka v Rokycanech, 2022

Drawings © Martin Ďásek, 2022

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2022

Obálku navrhl Lukáš Tuma.

Mapy dle podkladů poskytnutých Janem Jirákem, Muzeem Dr. Bohuslava Horáka v Rokycanech, Muzeem Chodska v Domažlicích a Karlem Novákem nakreslil Martin Ďásek.

Fotografie: Dům historie Přešticka, Miloš Florián, Václav Hejda, Hornicko-historický spolek Západočeských uhelných dolů Zbůch, Ladislav Hůlka, Jan Jirák, Lubomír Jungbauer, Knihovna Obecního úřadu v Bernarticách, Zdeněk Levý, Otto Máčel, Muzeum Chodska v Domažlicích, Muzeum středního Pootaví Strakonice, Muzeum Šumavy Sušice, NIOD, Jan Novák, Karel Novák, Podbrdské muzeum v Rožmitále pod Třemšínem, Prácheňské muzeum v Písku, SOkA Rokycany, Středisko vědeckých informací LF UK v Plzni, Vlastivědné muzeum Dr. Hostaše Klatovy, Zpm v Plzni, Zpm, Muzeum Dr. Bohuslava Horáka v Rokycanech.

Redakce Petr Kyncl.

Jazyková korektura Eva Brucknerová.

Vydalo Nakladatelství Epocha s. r. o.,

Kaprova 12, 110 00 Praha 1,

v roce 2022 jako svou 854. publikaci.

První elektronické vydání.

Digitalizaci provedl https://purehtml.cz

Sazbu a litografii provedlo studio Prestig.

Vytiskly Těšínské papírny, s.r.o. 

ISBN 978-80-278-0066-7 (print)

ISBN 978-80-278-1177-9 (ePub)

ISBN 978-80-278-1178-6 (mobi)

ISBN 978-80-278-1179-3 (pdf)

Úvod

Kniha představuje sondu do činnosti mimořádných lidových soudů v Plzni a v Klatovech v letech 1945 až 1947. Tyto soudy, ustavené dekretem prezidenta Československé republiky Edvarda Beneše č. 16 z 19. června 1945, měly na území Plzeňska a Klatovska, stejně jako tomu bylo i v případech MLS v jiných regionech, za úkol zajistit v rámci tehdejších možností a v rámci tehdejšího práva nutnou spravedlnost a potrestat zločiny spáchané v období zvýšeného ohrožení Československé republiky.1 Toto rozhodné období bylo zákonem vymezeno jako časový úsek od 21. května 1938 do 1. prosince 1945.2 Šlo tudíž bezprostředně po válce o jednu významnou alternativu z více možností, jak se vyrovnat s velmi temným obdobím našich dějin dvacátého století. Mimořádné lidové soudy však navíc, aniž to primárně bylo jejich úkolem a záměrem, poskytly i do budoucna pro další generace obraz o tom, jak se chřadnoucí a od svého počátku značně omezená poválečná demokracie v takzvané třetí Československé republice dokázala postavit k zločinům jednoho z nejtragičtějších období naší historie.

Obrovské množství zločinů, spáchaných v období 1938 až 1945 nejen na území Československé a Česko-Slovenské republiky a zejména pak na území Protektorátu Čechy a Morava, ale i pouhého tehdejšího Plzeňska a Klatovska a těch jejich částí, které se po německém záboru staly součástí Říšské župy Sudety (Reichsgau Sudetenland), nebylo možné v plném rozsahu seriózně zpracovat a analyzovat v rámci pouhé rigorózní práce, která se zrodila jako práce diplomová a teprve následně přerostla v tuto knihu. Po doplnění některých faktů a po obohacení o obrazovou dokumentaci se tato kniha pokouší předložit alespoň dílčí realistický obraz jedné z nejvíce neradostných kapitol našich dějin a zaplnit tak určitou mezeru ve zpracování tohoto tématu v západních Čechách.

Retribuční dekrety prezidenta republiky Edvarda Beneše, připravované již v londýnském exilu a přijaté bezprostředně po druhé světové válce, definovaly nejen výše uvedené období, ale též klasifikovaly jednotlivé zločiny a kodifikovaly tresty.3 Tyto důležité údaje a podrobnosti tato práce detailně právně nezkoumá, ale jsou uvedeny jako její východiska a zařazeny proto do knihy jako její přílohy. Aplikace retribučních dekretů, které se brzy staly zákony, vytvořila záhy po válce podmínky pro možnost vyrovnat se s jedním z nejdramatičtějších období české národní minulosti. Pouhá sonda, byť posléze rozvinutá do formy této knihy, může ovšem být jen jistým limitovaným vodítkem pro srovnání s dalšími podobnými pokusy. Tyto pokusy skomíraly v režii poplatné a pochybné komunistické historiografie po ukončení retribučního soudnictví a zejména po zločinech padesátých let, nestačily ani nechat rozhořet naději v letech 1968 a 1969 a od listopadu 1989 probíhají, byť jen s dílčími úspěchy, dosud.

Zvěrstva totalitních režimů zničila stamilióny lidských životů. Nešlo jen o jejich přímé ztráty, čítající desítky až stovky miliónů obětí, ale i o jejich další výrazné znehodnocení a o více či méně nezvratná poškození těch, kteří nejhorší formy projevů totalit, tedy válečné konflikty, holocaust, genocidu i jiná řádění zločineckých organizací a zvrhlých jednotlivců, přečkali. Podlomené zdraví obětí, nenapravitelné zásahy do života rozvrácením rodin, nezvratné vykořenění z domovského prostředí, narušení zdravého vývoje dětí a dospívající mládeže, částečné vyhlazení či omezení elit mnoha národů a mnoho dalších dopadů lze zcela jistě zařadit do kategorie zničených životů, vedle samotných vražd, zabití a jiných mechanismů ztrát životů. Pokud tedy kniha vypovídá o obětech a ve svém jmenném rejstříku tímto pojmem označuje množství různou intenzitou postižených osob, je tento termín pojímán široce, nikoli jen ve významu oběti, která ztratila život. Každé tragické období, analogické protektorátní době nesvobody, poznamená jak mravní integritu jedince, tak morální vědomí národa, zejména když totalitní nacistický režim systematicky usiloval o zničení jeho elit a bránil jejich novému vzniku a růstu.

Pokud jde o přímé ztráty životů, převyšuje nepochybně 365 000 usmrcených obětí nacistického režimu v celém Československu v letech 1938 až 1945 počty obětí komunismu v období pozdějším. Uvážíme-li však délku trvání totalitního komunistického režimu v ČSR a ČSSR a jeho dopad nejméně na celé dvě, spíše však na tři generace, není hodnocení již tak jednoznačné a zejména není jednoznačné, chápeme-li pojem oběti šířeji, jak již bylo výše uvedeno. A samozřejmě naprosto opačné je toto hodnocení v bývalém SSSR, Číně (ČLR), Kambodži a dalších zemích s totalitními režimy, opřenými o marxistickou a pseudomarxistickou ideologii a demagogii, včetně postkomunistické demagogie v dnešním Rusku. Je bohužel zřejmé, že většina zločinů a zločinců komunistického období nebyla potrestána vůbec, anebo pokud potrestána byla, pak jen nedostatečně. Kde nebyl, či spíše nemohl být žalobce, nebyli ani soudci. V tom se zločiny nacismu, souzené dle retribučních dekretů, přece jen liší od pozdějších zločinů. Snaha poválečného československého státu, někdy označovaného jako třetí Československá republika, třebaže v něm již demokracie rychle slábla, o jejich potrestání je nepopíratelná. Snažily se o to všechny tehdejší vládní strany, včetně komunistů, právě ti však měli podstatně radikálnější a pomstychtivější přístup než jiné strany Národní fronty.4

Právě proto, že vyrovnání se s minulostí nezřídka až do dnešních dnů selhalo nebo často uvázlo na mrtvém bodě, jeví se srovnání s postupy retribučního soudnictví po druhé světové válce jako podnětné a hodné zamyšlení. Kniha si sice neklade ambici provést toto srovnání do všech podrobností, ale jedním z jejích cílů je být k tomu alespoň stimulem a poskytnout k tomu alespoň dílčím způsobem dosud neuveřejněná zjištění.5

Členění Protektorátu Čechy a Morava na kraje v roce 1939. Působnost klatovského Gestapa sahala od Domažlicka daleko na východ do jižních a středních Čech. Naopak kraj Plzeň byl výrazně zmenšen, zejména odtržením rozsáhlého sudetského okresu Stříbro. Podrobnější rozsah záborů je znázorněn na dalších mapách.

Z tohoto úhlu pohledu by měl být každý pokus o potrestání zločinů totalitních režimů a jejich představitelů a přisluhovačů vnímán pozitivně. Měl by tak být vnímán bez ohledu na nezpochybnitelnou skutečnost, že spravedlnost retribučního soudnictví mnohdy nebyla dokonalá a nesla s sebou v některých případech i chyby, anebo dodnes v určitých směrech přinejmenším vzbuzuje pochybnosti, ať již oprávněné, či nikoli.6 Z toho vychází i tato kniha, která analyzuje hrdelní tresty vynesené dvěma uvedenými západočeskými soudy. Je přitom jejím dalším cílem se k těmto výše uvedeným pochybnostem v rámci možností otevřeně vyjádřit.

Hned v úvodu je nutné vysvětlit, proč byly k provedení této sondy zvoleny právě hrdelní tresty. Do jisté míry je přitom nezbytné překročit hranice historických věd a přejít i na pole práva, etiky, medicíny i jiných disciplín a nevyhnout se ani úvahám filozofickým. Jednou z nich je i věčně živá úvaha o hodnotě lidského života a o obecné oprávněnosti trestu smrti.

Ve většině vyspělých civilizací byl a je lidský život považován za nejvyšší hodnotu. Proto také trest smrti byl v lidské historii a je i v současnosti obvykle považován za trest nejtěžší. Přesto se lze setkat i s jinými pohledy. Mezi mnohými možnými příklady je zvolen postoj jedné z velkých osobností 20. století, Winstona Spencera Churchilla.7

Aby byl trest smrti ještě zostřen, byly v minulosti vymýšleny a realizovány extrémně kruté, až nelidské způsoby jeho vykonání, ale na druhé straně byla k psychickému ulehčení u vybraných odsouzených osob umožněna takzvaná čestná smrt nebo čestný způsob popravy, přinášející odsouzenci možnost psychického vyrovnání a úlevy. Zejména je pro tuto eventualitu typický japonský civilizační okruh se svým tradičním sebevražedným rituálem seppuku.8 Již v úvodu knihy je rovněž nutné zdůraznit, že retribuční soudnictví v ČSR, reprezentované mimořádnými lidovými soudy a Národními soudy v Praze a v Bratislavě, bylo v tomto ohledu dosti humánní a dbalo na relativně korektní zacházení s obžalovanými a odsouzenými osobami, samozřejmě v rámci tehdy platných zákonů a prováděcích předpisů i tehdejších mezinárodních zvyklostí. Dělo se tak i přesto, že šlo ve své podstatě o soudy stanné, a přesto, že bylo v živé paměti soudů i celého národa, jak nesrovnatelně nelidsky si počínaly stanné soudy a další instituce a jednotlivci, sloužící takzvané spravedlnosti v období nacistické okupace.9 Ne vždy se to ovšem poválečné spravedlnosti dařilo do všech důsledků a neznamená to, že by se se zločinci vždy a všude zacházelo s maximální ohleduplností. I po válce se mezi českými dozorci a dalšími osobami, které měly s retribučním soudnictvím co do činění, vyskytla nějaká odsouzeníhodná výjimka, která ovšem představuje selhání lidského faktoru, nikoli samotného právního a mravního principu. Při studiu záznamů z hlavních přelíčení autor nikde nezjistil skutečnost, že by si obžalovaný či jeho právní zástupce stěžoval na nehumánní zacházení ve vazbě. Určité pochybnosti jsou ale níže vysloveny, pokud jde o kvality osobností popravčích nebo v případech zostřování trestu ještě před vynesením rozsudku.

Hrdelní tresty představují co do jejich počtů zcela přirozeně jen významně menší, až zlomkovou část rozsudků MLS.10 Navzdory tomu však lze jejich prozkoumání a zpracování považovat za mimořádně vhodnou sondu do celkové činnosti MLS, a to z několika následujících důvodů.

 Soudy s příslušníky Gestapa. (Obě fota Zpm v Plzni)

Je obvyklé a samozřejmě zcela správné, že právě nejtěžší tresty jsou zpravidla soudy dobře fungujících právních států navrhovány po zralé úvaze žalobců, po co nejdůkladnějším dokazování a po velmi důkladné úvaze celého senátu soudu. V této knize lze nalézt příklady případů, u nichž soud nedospěl k výroku o trestu jednomyslně, a v příslušných částech díla je poukázáno na některé nedostatky, rozpory a sporné výroky. Vedle toho je částečné kritice podrobena i úroveň a někdy i absence objektivity a nestrannosti některých soudců z lidu. Navíc hrdelní tresty byly obvykle vždy více pod drobnohledem veřejného mínění než tresty jiné a byly v očích široké veřejnosti jakýmsi lakmusovým papírkem, signalizujícím na jedné straně spravedlivý trest za krutou, až patologickou nemilosrdnost odsouzených zločinců, který však mohl na straně druhé pro pomstychtivou část veřejnosti představovat satisfakci, až vendetu. Z jiného úhlu pohledu však některé výroky soudních senátů mohou signalizovat případnou nemístnou shovívavost soudu.11 Přesto by mělo být samozřejmé, že právní pohled a konečný verdikt soudu nesmí být ve vyspělé demokracii ovlivněn populistickým a emotivním veřejným míněním a má se řídit jedině zákony. Avšak v mimořádných podmínkách obnovující se demokracie, v nichž se poválečné nálady českého obyvatelstva určitě projevovaly, nebyla eliminace zevních tlaků, myšleno nepřímých, snadná a lze reálně předpokládat, že ani nebyla důsledně možná. Přímé tlaky na soud autor ve studovaných archivních pramenech nezaznamenal a v této studii se jimi tedy zabývat nemůže, ani to primárně nehodlal činit. Jsou naopak prokazatelně nechvalně známé z padesátých let 20. století v zemích východního bloku, ale jejich absolutní vyloučení není zřejmě možné ani v časném poválečném období.

 Soudy s příslušníky Gestapa. (Foto Zpm v Plzni)

Nutno však podotknout, že paralelně s procesy u MLS probíhaly i procesy u obou Národních soudů, které je možné označit za ryze politické a do kterých se prostřednictvím vlády promítaly i postoje veřejného mínění, reprezentované soudobým tiskem a rozhlasem.12

 Soudy s příslušníky Gestapa. (Obě fota Zpm v Plzni) 

Odedávna ovšem existovaly a stále ještě existují i jiné způsoby nazírání na etický a filozofický problém hrdelních trestů. Mnohé z nich však nejsou typické pro euroatlantický civilizační okruh. Příkladem může být i citát, který na dvou místech své monografie uvedl lord Russell z Liverpoolu, aby ukázal, jak může být původně ušlechtilý morální kodex japonských samurajů zneužit k nejnižšímu účelu: „Jsme rytíři bušidó, vojenská šlechta Země vycházejícího slunce. Nepopravujeme při západu, ale při východu slunce.“13 Russell po tomto citátu uvedl nepřeberné množství příkladů zbabělého běsnění těchto „rytířů“. Koneckonců slovo hrdelní zdaleka nevystihuje všechny způsoby poprav a usmrcování v minulosti, včetně těch realizovaných v období nacismu a dalších totalit. Nacisté například používali vedle věšení i zastřelení, popravu gilotinou nebo i pohřbívání zaživa, nehledě na masové nelidské metody ve vyhlazovacích táborech.

Západní civilizace postupně ustupuje od trestu smrti a odůvodňuje tento přístup řadou argumentů, jejichž rozbor a hodnocení ovšem nejsou cílem a obsahem této práce. Na tento problém narazila v jedné ze svých studií i Kateřina Lozoviuková.14

Shromáždění občanů pozoruje na sušickém náměstí vsazení zrádců, udavačů a kolaborantů do místní věznice. (Muzeum Šumavy Sušice)

Od konce 18. století byla ve Spojených státech amerických, ve Francii a postupně i v dalších státech ústavně zakotvena základní lidská práva, mezi nimiž právo na život vždy stálo na čelném, ba skoro vždy na nejvyšším místě. Souběžně se vyvíjel i pohled na trest smrti a objevovaly se mnohé další otázky.15 Tyto otázky, uvedené pouze v poznámce pod čarou nebo otázky jim podobné, se více či méně vynořovaly před autorem při studiu jednotlivých otřesných případů zločinců, jejichž koncentrovaný popis tvoří základ této práce. Jejím vzdáleným a jen těžce dosažitelným cílem je samozřejmě snaha pokusit se s těmito otázkami vyrovnat. Hlavním cílem je ovšem pouze snaha provést střízlivou analýzu činnosti obou MLS při ukládání a realizaci nejvyšších trestů.

Problematika poválečných stanných soudů v Československu let 1945 až 1947 je jak z pohledu domácí historiografie, tak ale i z pohledu mezinárodního otázkou navýsost citlivou. Lze tvrdit, že je stále ještě otázkou jen omezeně probádanou, a to i přes nezanedbatelný přínos prací posledních let.16 Do problematiky se promítají jak dopady zločinů spáchaných za druhé světové války, tak již také nástup totalitárního komunistického režimu ve druhé polovině čtyřicátých let dvacátého století ve východním bloku i v samotné ČSR. Tehdy se zejména ze strany komunistů, usilujících o zisk rozhodující části moci, stupňoval tlak na rychlou činnost a na tvrdé postupy MLS a postupně vzrůstaly snahy komunistické strany získat vliv i přímo v nich samotných. Cesty byly různé, ať už prostřednictvím stranicky dosazovaných soudců z lidu či veřejných žalobců, nebo skrze různá tendenční svědectví a posudky národních výborů a jejich činovníků, které od nich MLS nezřídka požadovaly.17 Aby se však vše nesvádělo jen na pomstychtivost komunistů i dalších skupin či často horlivě zapálených osob, sluší se objektivně uvést i citát z vyjádření prezidenta republiky Edvarda Beneše: „Je třeba, abychom si mnoho vyřídili sami ihned v prvních dnech osvobození, aby ze všech vinných nacistů co nejvíce od nás uteklo ze strachu před občanskou revoltou proti nim v prvních dnech revoluce a aby co nejvíce těch, kteří se budou jako nacisté bránit a klást odpor, bylo v revoluci pobito. Kdo zaslouží smrt, má býti likvidován – ať bouří lidovou, ať mocí vojenskou – hned po převratu a v prvních dnech režimu. Nepochybní zrádci mají zmizet v prvním rozmachu revoluce a nejlépe vojenskou a lidovou bouří a revolucí.“18 Tato slova nejvyšší autority tehdejšího státu si mohl leckdo vyložit po svém, ať už působil při zatýkání nacistů, asistoval při divokém či zákonném odsunu Němců, byl příslušníkem takzvaných revolučních gard, nebo přisedal u MLS jako soudce z lidu, zejména v prvních měsících retribucí. Také proto si autor opakovaně položil otázku, zda by název knihy neměl spíše znít „Oprátky pomsty“.

K tvrdému vyrovnání se zločinci, ale i s mnoha nevinnými, krátce po skončení války v Československu došlo a je dodnes předmětem zájmu historiků i dalších institucí i jednotlivců z domova i ze zahraničí. Nezřídka se jednalo o velké tragédie. Teprve týdny až měsíce po této první fázi spontánní nápravy či mnohde spíše odvety, včetně neoprávněného kořistění takzvaných revolučních gard, začalo období, kdy zahájily svoji činnost v rámci retribučního soudnictví MLS.19 Bylo to postupně v druhé polovině roku 1945. Závěrečným mezníkem pro tuto práci je 4. květen 1947, kdy bylo oficiálně ukončeno první období retribučního soudnictví, v němž se postupovalo podle takzvaného velkého retribučního dekretu.20

To, co se reálně dělo v tzv. druhé fázi retribučního soudnictví, realizované již převážně podle tzv. malého retribučního dekretu, tedy ve fázi, která byla znovu zahájena a zneužívána po komunistickém puči v únoru 1948, je již kapitolou, která nespadá do rámce této knihy. To již komunisté bez skrupulí důrazně prosazovali mezi soudce z lidu své spolehlivé exponenty a byli souzeni nikoli již jen menší zločinci z období vymezeného touto prací, nýbrž soudobí úředníci, podnikatelé a hlavně další osoby nepohodlné režimu. Tato fáze retribucí však nejen nespadá do problematiky této práce a u MLS v Plzni a v Klatovech navíc nebyl již v té době vynesen v rámci retribučního soudnictví a ani zapříčiněn podle zneužití tzv. malého retribučního dekretu žádný hrdelní trest. Přesněji řečeno, litera malého retribučního dekretu to ani neumožňovala, neboť tento zákon měl řešit jen provinění menší závažnosti. Nicméně u jiných soudů se však ještě tu a tam stalo, že komunistickému režimu nepohodlná osoba se na základě malého retribučního dekretu dostala za mříže a pak si s ní již komunistická pseudospravedlnost poradila uplatněním postupů, známých z monstrprocesů a dalších vykonstruovaných a zmanipulovaných procesů konce čtyřicátých a počátku padesátých let.21 Proto sonda a kniha končí ortely vynesenými těsně před 4. květnem 1947, přičemž však ještě sleduje osudy těch několika málo zločinců, kteří navrženým nebo již uloženým trestům smrti nějakým způsobem unikli.

 Členové revolučního národního výboru v Sušici se vracejí z úspěšného jednání s Němci o převzetí moci ve městě z hotelu Svatobor. (Muzeum Šumavy Sušice)

Otázka hrdelních trestů vynesených MLS se jeví být o to citlivější a ožehavější, neboť až na řídké výjimky byly rozsudky v souladu s literou zákona okamžitě vykonány. Opravné prostředky u soudů vyšších instancí neexistovaly, neboť MLS žádné vyšší instance neměly. Právě v tomto uspořádání se nejvíce projevil stanný charakter retribučního soudnictví. Možnost milosti prezidenta republiky byla v praxi jen málo reálná, byť teoreticky ne zcela nemožná, zejména poté, co byly před koncem prvního retribučního období zřízeny přímé telefonní linky od jednotlivých MLS do příslušné kanceláře ministerstva spravedlnosti, která pro prezidenta republiky žádost o milost zpracovávala. Podání žádosti o milost nemělo navíc odkladný účinek a popravy byly nařizovány do dvou hodin po vynesení rozsudku. Odsouzenec mohl nanejvýš požádat o odklad popravy o jednu hodinu. Stávalo se tak jen u menší části případů. Lozoviuková zjistila, že prezident republiky udělil milost ve třech případech hrdelních trestů u MLS v Chebu, ve dvou u MLS v Litoměřicích a ve třech případech u MLS v Mladé Boleslavi. Uvedla i zajímavé zjištění, že o těchto případech byla prezidentská kancelář vždy informována již předem, před hlavním přelíčením a před předpokládaným vynesením rozsudku s hrdelním ortelem.22

Pro úplnost nutno dodat, že naprosto odlišnou situaci představoval proces s Jozefem Tisem u Národního soudu v Bratislavě, kdy byl prezident republiky Edvard Beneš nucen se žádostí o milost po rozsudku smrti důkladně zabývat, dokonce pod tlakem z různých stran, avšak neudělil ji.23

Skutečnost, že někteří nejbližší přímí příbuzní odsouzených a popravených zločinců i někteří pamětníci a potomci jejich obětí stále ještě žijí, je zajisté neobyčejně citlivá, zejména má-li být vědecká komunita i široká veřejnost informována o různých zločinech, mnohdy bestiálních, a o jednotlivých konkrétních zločincích absolutně otevřeně. Některé práce, citované níže, se někdy vyhýbají uveřejnění jmen zločinců, ať už jde o tresty hrdelní, nebo i ostatní.24 V tomto směru lze snad pochopit práce, pocházející z prostředí právnického a analyzující zejména právní pohledy na retribuční soudnictví.25 Statistiky jména nepotřebují. Historik však má povinnost popsat jednotlivé historické skutečnosti maximálně přesně a pravdivě, bez ohledu na jejich současné společenské konsekvence.26 Právě proto je hlavní část této knihy opřena o badatelskou práci v archivu, tedy o primární, nevydané prameny. Konkrétně se jedná o rozsáhlé soudní spisy uložené v SOA v Plzni ve fondech MLS Plzeň a MLS Klatovy. Odborná literatura tvoří jen menší, byť zcela nezbytnou a přínosnou součást heuristické základny práce. Kniha proto díky takto zvolené metodice s převahou primárních pramenů může místy působit stroze, na určitých místech málo přitažlivě, až chmurně, to však je úděl podobných prací, nepsaných primárně pro potěšení a popularitu, nýbrž pro poučení čtenáře.

MLS v Československu se zabývali a zabývají mnozí autoři z různých úhlů pohledu. Již v období komunistické totality byla podrobně zpracována problematika protifašistického odboje, nezřídka tehdy z ideových důvodů hlavně ta část, nazývaná někdy ne zcela přesně odbojem komunistickým. Upozornil na to například ve své práci z roku 1995 Řeháček.27 Po nastolení demokratických poměrů po roce 1989 nebyli již badatelé ideologicky omezováni, směrováni a kontrolováni režimem a od té doby stále přibývá sekundárních pramenů, které se snaží o co největší důkladnost a hlavně o objektivitu.

Cíle výzkumu

Autor si původně vytyčil jen několik cílů, z nichž některé důležité již byly zmíněny. Rozhodl se provést analýzu všech hrdelních ortelů a pokusit se odsouzené osoby klasifikovat podle druhu jejich zločinné činnosti. Dalším cílem, který je nejspíše mezi dosavadními pracemi originální, je pokus posoudit exekuce hrdelních trestů z odborného pohledu lékařské vědy a využít přitom svoji vlastní odbornou kvalifikaci a zkušenosti lékaře i soudního znalce. V případě nalezení chybných nebo sporných postupů soudů snažit se je v rámci možností objasnit a vyhodnotit. Základním cílem je i snaha posoudit, zda retribuční soudnictví a konkrétně činnost MLS v Plzni a v Klatovech byly společensky přínosné, zda splnily spravedlivá objektivní očekávání, a tedy zda zaslouží spíše kritiku, nebo spíše kladné hodnocení. Již v úvodu zmíněným cílem je rovněž vyjádřit se k otázce, zda retribuční soudnictví mohlo mít přínos pro budoucnost a zda jej představuje dodnes. V průběhu několikaletého bádání však autor narazil na řadu dalších okruhů problémů a otázek, které ho inspirovaly vytyčit si i další dílčí cíle. Jsou definovány na příslušných místech této knihy a shrnuty v jejím závěru.

Poznámky k metodice

Původní snahu ohraničit dílo předepsaným rozsahem kvalifikační práce se vzhledem k velkému množství rozsáhlých primárních pramenů nepodařilo dodržet ani poté, co studium činnosti obou MLS, tedy bádání a následné zpracování, bylo omezeno jen na hrdelní tresty a bylo upuštěno od zamýšleného současného zpracování trestů doživotních, o němž autor původně rovněž uvažoval. Již tehdy se rodila myšlenka, že práce může dospět k publikaci. Studie se skutečně rychle rozrostla do rozsahu, který umožnil diplomové práci aspirovat na rigorózní a následně na knižní zpracování. Jiní autoři, kteří našli inspiraci a současně dostatek energie, aby tuto problematiku zpracovali, většinou rovněž zúžili svůj pohled na některý z celkem 25 MLS v českých zemích.28 Tyto jejich sondy a analýzy jsou velmi cenné, neboť jiným badatelům i čtenářům dovolují ponořit se do větších podrobností a hloubky tématu, byť někdy jde spíše o jednotkové než o desítkové počty hrdelních trestů.29 Autorovi této práce pak dávají možnost provést komparaci s jejich výsledky, jakkoli někdy komparaci pouze dílčí, v oblastech, kde se jeho práce překrývá s citovanými bibliografickými zdroji.30

Pokus sjednotit k tomuto tématu celostátně metodiku, která by definovala nebo aspoň upřesnila, jak zpracovat nepřeberné archivní materiály k této problematice, autor v použité i hledané bibliografii nenalezl. Už také proto se rozhodl opřít svoji práci zejména o primární archivní prameny, a tedy o své osobní bádání. V jeho průběhu v SOA v Plzni, kde jsou soustředěny jednotlivé spisy jak MLS v Plzni, tak i MLS v Klatovech, a rovněž jsou v inventářích a prezidiálních kartonech soustředěny obecné informace o těchto dvou MLS, byl překvapen a do jisté míry i zaskočen obrovským rozsahem zkoumaného materiálu.31 Naproti tomu bylo pro něj pozitivním zjištěním, do jaké míry jsou fondy MLS Plzeň a Klatovy pečlivě a detailně inventarizovány a zpracovány, míněno tím každý jednotlivý soudní spis.32 Všechny tyto spisy MLS autor pojímá jako svébytné a celistvé primární prameny, ačkoli v jednom každém spisu lze nalézt velké množství jeho součástí, které jsou již samy o sobě jedinečnými primárními prameny a jsou proto také jednotlivě citovány. Například za pramen by určitě bylo možné považovat každou jednotlivou výpověď svědka, návrh veřejného žalobce, záznam hlavního přelíčení a v něm jednotlivé výpovědi, jednotlivé rozsudky, záznamy o výkonech trestů, různé jiné dokumenty úřední povahy, ekonomické materiály, účty, legitimace, fotografie, kopie vyznamenání, smrtící projektil a mnoho dalších nejrůznějších důkazů, zařazených do soudního spisu. Z tohoto pohledu by každý jednotlivý spis obnášel dostatek primárních pramenů, které by byly oporou pro obsáhlou kazuistiku rozsahu kvalifikační práce. Tento metodický postup však není v této práci zvolen. Je plánovitě pojata šířeji.

Každý spis MLS, který byl v rámci časových možností v průběhu přerušovaného čtyřletého bádání podrobně prostudován, obnáší několik set stránek, počínaje primárními podáními a trestními oznámeními jednotlivců či různých komisí proti zločincům a jejich životopisnými údaji, které se opakují v záznamech z hlavního přelíčení, pokračuje většinou důkladným přípravným řízením a poté hlavním přelíčením s výslechy desítek a výjimečně i stovek svědků, jejichž počet byl posléze při hlavním přelíčení redukován. Pokračuje dále hodnocením množství listinných důkazů a končí nejen žalobcovým návrhem, rozsudkem a samotnou dokumentací výkonu trestu smrti, nýbrž i tím, co následovalo po něm, tedy prací pohřební služby a vyúčtováním vůči jednotlivým úředním aktérům výkonu rozsudku a dalším institucím. Některé z méně důležitých pramenů jsou samozřejmě citovány jen příležitostně, aby dokreslily obraz celého soudního procesu. Jiné nejsou v jednotlivých kazuistikách citovány vůbec, neboť neznamenají žádné obohacení již dokázaných historických faktů.

Jednotlivé archivní prameny jsou v této práci řazeny podle značek soudních spisů, což chronologicky reálně odpovídá dataci hlavního přelíčení a dataci rozsudku. Jakkoli v soudních spisech jsou různým způsobem zaznamenána jména zločinců, autor se v bibliografii, stejně jako v celé práci a knize přidržuje znění v jejich mateřském jazyce, tedy u Němců v němčině a u Čechů v češtině. Musel se přitom vyrovnat i s různým komolením jednotlivých jmen v jednotlivých součástech spisu. U kartonů je vždy v závorce uvedeno jejich staré, původní číslování. Při přepisu německých jmen a příjmení, názvů institucí, organizací, funkcí, hodností i zkratek tam, kde to pravidla českého pravopisu jednoznačně neurčují, se autor přidržel přepisu odpovídajícího němčině, tedy například u ženských příjmení v německém tvaru (Pawlik × Pawliková, Oberhell × Oberhellová, nebo Gestapo, jak je uvedeno v seznamu zkratek × gestapo a obdobně i u jiných zkratek).

Na tomto místě je rovněž nutné předem vysvětlit, proč jsou v závěru každé kazuistiky jednotlivých hrdelně odsouzených osob velice detailně, jednotvárně a na první pohled zdánlivě zbytečně uváděny určité časové i jiné podrobnosti z průběhu každé popravy. Tyto očividně stereotypní a zdánlivě málo přínosné detailní údaje dokládají, že badatel bedlivě zkoumal, zda exekuce trestů byly eticky nezpochybnitelné, zda nebyly strojově nelidské či surové, zda byly v rámci možností a poznatků tehdejší lékařské vědy i tehdejší morálky svým způsobem humánní a odborně na výši a zda v případě, že pozůstalí a potomci v budoucnu o tom vznesou pochybnost, bude ji lze seriózně posoudit a odbornými argumenty podepřít nebo vyvrátit.33 Snaha o tento přesný popis dokumentace poprav je navíc vynucena také porovnáním s některými protokoly o popravách zastřelením, které praktikovali představitelé německé okupační moci a z nichž lze vycítit porušování zásad humanity.

Stručnější soudní spisy hrdelních ortelů obnášejí kolem 100 až 200 stránek, rozsáhlé i přes tisíc. U části spisů bylo třeba probádat se i jejich částmi vedenými v němčině, popřípadě v menším počtu případů psanými kurentem.34 Jistou objektivní překážkou dokonalého zpracování pomocí poznámkového aparátu této knihy je skutečnost, že stránky spisů nejsou většinou důsledně řazeny a číslovány tak, aby bylo možné stránkování přesně uvést v poznámkovém aparátu této knihy, aniž by takové zpracování působilo zmatečně. Ve spisech jsou například číslovány stránky ve svědeckých výpovědích v přípravném řízení, poté znovu od počátku v obžalobách, a znovu stejným způsobem v rozsudcích a jejich odůvodněních, takže se číslování stránek v těchto částech spisu mnohdy opakuje a je prakticky nemožné je přesně řadit.35 V této knize je tato formální překážka a z ní potenciálně vyplývající nedostatek části poznámkového aparátu překlenut tím, že je alespoň u každého případu odkázáno na tu část spisu, z které byly citované skutečnosti převzaty, a tato část je datována. Problém s přesnou citací stránek se týká zejména přípravného řízení, kde většinou není možné upřesnit dataci důsledně. Právě záznamy z přípravného řízení jsou ovšem většinou nejrozsáhlejší součástí spisu. Naproti tomu je to možné u hlavních přelíčení, u rozsudků, u protokolů o výkonu trestu i u dalších významných dokumentů a autor na to důsledně dbá. Sporné je rovněž, zda některé výše zmíněné dílčí prameny, vložené nesystematicky a nečíslovaně dovnitř spisu, tedy nikoli na jeho závěr, považovat za stránky či nikoli, což samozřejmě může vnést zmatek do přesného číslování, a tudíž i citování.

Soudní spis nebyl v době svého vzniku dozajista primárně vytvářen jako archivní materiál, nýbrž jako materiál ve své době živý. Přečíslovat všechny spisy pro větší přehlednost kvalifikační práce či dokonce knihy je nejen z hlediska archivnictví nepřípustným zásahem, ale i nadlidským úkolem s ekonomicky nepřiměřeně nepřínosnými předpokládanými výsledky. Jsou tedy, jak je již zmíněno výše, jednotlivé spisy citovány buď řidčeji jako celky, přinejmenším na začátku každé subkapitoly věnované v knize konkrétnímu zločinci, anebo častěji, jak již bylo rovněž uvedeno, jsou jako dílčí celky citovány jejich jednotlivé důležité části, jako například svědecké výpovědi, záznamy hlavního přelíčení, návrhy veřejného žalobce, rozsudky nebo záznamy o výkonech trestů. Tento postup je shodný s mnohými citovanými pracemi, z nichž lze jako nejvíce reprezentativní dílo uvést monografii Jana Ciglbauera, která po cenném informativním úvodu přináší 68 kvalitně zpracovaných kazuistik hrdelních ortelů, vynesených MLS v Českých Budějovicích.36 Také v citovaných rukopisech je většinou použit stejný postup, jaký je zvolen v této Ciglbauerově monografii.

Autor i při těchto formálních nesnázích všechny zmíněné materiály prozkoumal, ale vzhledem k limitovanému rozsahu kvalifikační práce je zpracoval pouze do značně stručných jednotlivých kazuistik, které tvoří základ informací o chování a počínání každého zločince. Toto omezení se samozřejmě již méně týká samotné knihy. Do kazuistik autor zařadil podle svého úsudku skutečně jen ty nejpodstatnější informace z veškerého nepřeberného materiálu a v žádné z nich si neklade ambici na její úplnost, nýbrž jen na její zkratkovitou ilustrativnost. Tato velmi zhuštěná forma popisu událostí zajisté neumožňuje a nenabízí takovou čtivost práce, s jakou se lze například setkat v hojně zde citované monografii Václava Jiříka Klatovské oprátky, a může tak být na překážku čtenářům zvyklým na literární styl populárně naučných knih.

Ve většině spisů byly nalezeny desítky svědeckých výpovědí, ať už v přípravném řízení, nebo přímo při hlavním přelíčení. Místy se autor přidržuje jejich původního znění, takže uvádí jen příjmení zločinců či svědků, jak to je běžné v soudních záznamech. Tato forma se pak objevuje i v osobním rejstříku této knihy. Hlavní přelíčení, jak to určoval velký retribuční dekret, trvalo nanejvýše tři dny, ale většinou jen jediný den, nebo dokonce, přestože bylo lze předpokládat hrdelní trest, i jen několik málo hodin. Také tato skutečnost je jedním z negativních rysů stanného charakteru soudnictví a může být, posuzováno měřítky dnešní doby, hodnocena negativně v neprospěch retribučního soudnictví. Ne vždy se tudíž před soud dostali všichni svědkové, vyslechnutí v přípravném řízení. Z logických důvodů nezbylo než vybrat z množství svědectví pro účel této práce jen ta, která byla nejvíce ilustrativní a jednoznačně průkazná. Autor u některých procesů se zločinci upřednostnil při výběru výpovědí svědků v přípravném řízení svědectví z bývalého správního okresu Rokycany, který se skládal ze soudních okresů Rokycany a Zbiroh a zasahoval až do Rožmitálska v nynějším Středočeském kraji, dříve ale v okresu Blatná, a do části dnešních okresů Plzeň-jih a Beroun. Jediným důvodem tohoto lehce asymetrického nasměrování celé sondy je autorův přirozený přehled o této části Plzeňského kraje, kde prožil většinu svého života, a tudíž má lepší konkrétní představu o tom, kde a jak se mohly některé skutečnosti, pokud o nich místně některý spis pojednává, odehrát. Ostatně genius loci hraje v historii nepochybně svoji roli. Lze si to uvědomit i při hodinách strávených v badatelně SOA, z jejíhož okna je výhled na malý soudní dvůr Krajského soudu v Plzni, kde probíhaly popravy zločinců, odsouzených MLS v Plzni.

 Je patrný tehdejší rozsah okresu Rokycany, který zasahoval do okolních současných okresů a krajů. Naopak v severozápadní části byl zmenšen. Skládal se ze soudního okresu rokycanského a soudního okresu zbirožského.

Při svém bádání byl autor práce překvapen poměrně vysokou úrovní soudní dokumentace, ať už jde o přesnost formulací, či o jazykovou úroveň a skoro absolutní gramatickou bezchybnost rozsáhlých záznamů, bez překlepů v textech zaznamenaných na psacím stroji. Jistým nedostatkem bylo, jak již uvedeno, dosti časté komolení příjmení. Autor je si vědom, že se ojediněle neubránil použít či parafrázovat český jazyk, používaný v době retribučního soudnictví a působící dnes již poněkud archaicky, byť se tomuto stylu snažil všemožně vyhnout. V porovnání s dnešní praxí, s níž má zkušenosti z práce soudního znalce, konstatuje, že při časově limitované praxi MLS dokumentace těchto institucí nijak nezaostávala, spíše naopak.37 Koneckonců zkoumané MLS působily při krajských soudech.

 Pohled z badatelny SOA v Plzni do malého dvora KS, kde probíhaly popravy. (Foto PhDr. Z. Levý)

Zpracování každého soudního spisu do formy krátké zhuštěné kazuistiky, použitelné v jednotlivých kapitolách této knihy, navazující na rigorózní práci, dozajista nevylučuje určitou subjektivitu badatelova pohledu a již zmíněné nezbytné zjednodušování s konečným cílem přehlednosti a alespoň únosné čtivosti. Této jisté slabiny textu je si autor vědom, zejména když měl možnost studovat Jiříkovu monografii Klatovské oprátky, v níž každý z pouhých dvaceti příběhů je spíše krátkým stylisticky vybroušeným literárním útvarem, zasazeným do volně souvisejícího širšího historického rámce, než zhuštěnou odbornou kazuistikou.38 Podobně vyznívá i porovnání s kazuistikami zkušeného historika Jana Ciglbauera v knize o hrdelních případech MLS v Českých Budějovicích, i když u něj je patrné, že se též vypořádával s nepopulárním problémem zhuštěného a zkratkovitého zpracování jednotlivých příběhů.39

Zestručnění se ovšem každý historik jen zřídkakdy zcela vyhne, nemá-li již předem rezignovat jak na kompletní zvládnutí tématu, tak i na možnost své vlastní interpretace. Rozprostírání tématu do přílišné šíře na úkor „tahu na branku“ bývá ovšem vytýkáno i některým kontroverzním, byť bezpochyby nadaným profesionálním historikům, dokonce i ze slavné Gollovy školy.40 Stručnost kazuistik umožňuje se tohoto nešvaru vyvarovat.

Členění publikace

Uspořádání textu doznávalo v průběhu vzniku a vývoje díla určitých změn. Původní myšlenku přidržet se struktury některých již existujících prací zabývajících se MLS autor zvolna opouštěl, nucen k tomu přibývajícími výsledky svého archivního bádání. Považoval ovšem přesto za nutné hned po úvodu práce v první kapitole stručně shrnout základní poznatky o retribučním soudnictví a o MLS v Plzni a Klatovech. Z citovaných prací, které jsou níže uvedeny, je sice zřejmé, že tato specifická oblast práva byla v minulosti nejednou zpracována, často velmi důkladně a kvalitně, avšak bez její stručné rekapitulace by samotná práce a na ni navazující tato kniha nemusely být dobře srozumitelné a pochopitelné.41 K tomu mohou napomoci i její přílohy, zejména obrazové.

Při popisu jednotlivých zločinů a zločinců vyvstávají některé problémy, nezřídka v rovině etické a morální. Jedním z nich je otázka, do jaké míry znovu přivádět na scénu dějin zločince tím, že se bude znovu podrobně rekapitulovat jejich životopis, bádat či spekulovat nad jejich charakterovými vlastnostmi a zabývat se jejich psychologií. Dle autorova osobního názoru je častým znakem současné historiografie a zejména ovšem popularizace historie v médiích, že doslova pitvají životní osudy největších zločinců, jakými byli Stalin, Hitler s plejádou dalších nacistických pohlavárů, Mussolini, Pol Pot a jiní, a jejich oběti zůstávají většinou bezejmenné, ačkoli právě ony byly kladnými a skromnými hrdiny a zasluhují si největší nezapomenutelné uznání. Najdou se pak ke škodě věci též čtenáři, specializující se na zločinná jednání zločinných individuí. Autor se snaží podobné „nahrávky na smeč“ pokud možno neposkytovat, vědom si narůstajícího množství extremistů, kteří si ze zločinců vytvářejí své vzory a symboly. Skutečně seriózní badatel má možnost nalézt údaje o zločinných individuích v jednotlivých soudních spisech nebo v již publikovaných a citovaných pracích, avšak není nutné jejich jednání nadměrně popularizovat.

Na druhé straně je však zcela nezbytné alespoň stručně a výstižně shrnout zločinnou činnost odsouzených osob, aby bylo jasně patrné, že tresty smrti byly dle tehdy platných zákonů vyneseny spravedlivě, a nikoli tendenčně. Tímto přístupem je znovu jak připomenuta památka velikého množství obětí nacismu, tak také podán obraz toho, proč někteří čestní a poctiví lidé podlehli nátlaku při mučení a došlo tak k vyzrazení dalších odbojářů i jiných zcela nevinných osob.

Veden těmito úvahami, snaží se autor v kapitolách 2 až 6 klasifikovat jednotlivé typy zločinné činnosti a člení kategorie zločinců do charakteristických skupin takto:

Kapitola 2 Vrazi

Kapitola 3 Bestiální sadisté a zločinci se souběhem více zločinů různého charakteru

Kapitola 4 Udavači

Kapitola 5 Vlastizrádci

Kapitola 6 Organizátoři zločinů

Ve velké většině vynesených rozsudků trestů smrti byli zločinci odsouzeni za souběh několika zločinů. Proto je jednou z nejrozsáhlejších částí kapitola třetí, neboť brutální a bestiální sadisté, lidé bez mravních zábran, pravidelně páchali i další trestnou činnost. U řady z nich by jeden každý z jejich jednotlivých zločinů byl býval sám o sobě dostatečným důvodem k odsouzení k trestu smrti. Naproti tomu do kapitol 2, 4 a 5 bylo přece jen poněkud snazší zařadit jednotlivé temné příběhy, i když také v nich se jen zřídka vyskytují delikventi s jediným zločinem. V kapitolách, do kterých jsou zločinci zařazeni, byl však u nich jeden zločin zločinem hlavním, zatímco ostatní spáchané zločiny by zřejmě samy o sobě k hrdelnímu ortelu soud nevedly. V kapitole 6 jsou uvedeny případy zločinců, kteří, byť se někdy výjimečně také neštítili konkrétních činů proti státu, osobám, majetku nebo zločinu udavačství, spáchali nejvíce zla svojí organizační činností. Právě tato činnost měla na svědomí nikoli jen poškození jednotlivých osob, nýbrž poškozování a likvidaci obětí v masovém měřítku. Někdy tato organizační činnost hrozila až velikými tragédiemi podobnými lidické a jen málo scházelo, aby lidický masový zločin byl v naší vlasti překonán.42 Proto jsou pachatelé organizující zločiny, pro něž je dosti typické, že se později více než jiní snažili pilátovsky si umýt ruce, soustředěni do samostatné kapitoly. Měli ovšem své vzory, jak v činech, tak v jejich cynické obhajobě. Když byl německý maršál Erich von Manstein při norimberském procesu poté, co předtím s klidem přiznal, že jeho skupina spáchala popravami 90 000 vražd, při křížovém výslechu tázán, zda si členové popravčích čet uvědomovali nezákonnost svého počínání, odpověděl: „Nerozumím vaší otázce; ti lidé si nemohli klást otázku zákonnosti, neboť přísahali věrnost a poslušnost těm, kdo tyto rozkazy vydávali.“43

Ryze specifickou otázkou, kterou si autor rovněž vytyčil za cíl své práce, je zhodnocení způsobu popravy odsouzených zločinců, a to mimo jiné i z pohledu lékařství a lékařské etiky. Opírá se přitom o protokoly o výkonech trestů, které jsou, až na mimořádné výjimky, obsaženy v závěrečných částech soudních spisů. Tomuto problému je věnována kapitola 7, nazvaná „Výkon hrdelních trestů a některé sporné aspekty exekucí“. Pokud by tato otázka neměla být shrnuta za všechny popravy jen do několika málo vět, považuje autor za správné citovat z těchto protokolů dosti stereotypně uváděné záznamy o průběhu popravy, a to u každého odsouzeného většinou doslova minutu po minutě. V nutném rozsahu, rovněž často jakoby stereotypně, je zaznamenána i úloha lékařů při konstatování smrti odsouzeného a jejich někdy vzájemně odlišné postupy, konkrétně myšleno rozdílné postupy v Plzni a v Klatovech. Tato zdánlivě nezáživná a nepřínosná jednotvárnost v závěru každé kazuistiky má však přesto významné důvody, které jsou shrnuty v sedmé kapitole práce. Nepochybně přinesla určité výsledky.

Kapitola 8 se stručně zabývá několika různorodými aspekty, které hrály význam při nalézání viny a vynášení trestu MLS. Šlo o příslušnost jednotlivých zločinců, převážně německé národnosti, k různým zločineckým organizacím, jakými například byly SS, SA, SD, NSDAP, Vlajka, která ovšem byla organizací českou, a jiné. V této kapitole je objasněn i význam takzvaných doplňkových trestů, které MLS ukládaly spolu s tresty hrdelními, a je zde rovněž vysvětleno, proč bylo v některých případech upouštěno od potrestání, ačkoli byla konkrétní provinění nepochybně spáchána a prokázána. Jen okrajově je v této kapitole zmíněna problematika holocaustu a rovněž tak je pojednáno o nízkém poměrném zastoupení žen mezi pachateli odsouzenými k hrdelnímu trestu. Následně jsou připojeny úvahy, proč k této genderové asymetrii mohlo dojít. Do této kapitoly je zařazena i ne zcela jednoznačně prokázaná dobová hypotéza, týkající se podezření z pokusu o zavraždění kontroverzního popravčího MLS v Plzni Bohumila Karase.

Devátá kapitola přináší příklady ortelů, které se autorovi, a většinou nejen jemu, nýbrž i některým dalším autorům, jeví jako nepřiměřené. Na jedné straně jsou hypoteticky příliš přísné, na druhé straně se mohou jevit jako příliš mírné. Každý tento jednotlivý případ je hodnocen z různých úhlů pohledu a jsou zároveň vzneseny argumenty z odborné literatury a provedena porovnání s dalšími případy, u kterých soudy vynesly ortely mírnější nebo naopak přísnější. Je rovněž popsán případ hrdelního trestu za čin, který odsouzený pachatel Alfred Baumann nemohl spáchat, přičemž trestu unikl jen náhodnou shodou okolností.

Tato kapitola přináší i hodnocení a pohledy některých tehdejších právníků a politiků na československé retribuční soudnictví včetně jeho předností i slabin, a to bezprostředně po ukončení činnosti soudů podle velkého retribučního dekretu, tedy již z května 1947. V kapitole lze nalézt i porovnání s poměry v zahraničí. Právě v této kapitole jsou naplněny některé vytyčené cíle této práce.

Hodnocení a kritika pramenů a odborné literatury

Pokud jde o primární archivní prameny, tedy zejména o soudní spisy MLS v Plzni a v Klatovech, není nutné opakovat to, co bylo při jejich popisu již uvedeno v poznámkách o metodice. Tvoří rozhodující heuristický základ práce a o jejich pravosti není pochyb. Naopak je samozřejmé, že je nutné pochybovat anebo i se značnou mírou jistoty tvrdit, že některé části výpovědí obžalovaných, ale řidčeji i svědků, jsou zčásti nebo zcela nepravdivé. To se mnohem více týká příslušníků Gestapa a dalších zločineckých organizací než svědků z řad obětí nebo jejich příbuzných či známých anebo svědků zcela náhodných. Je jisté, že se v tomto ohledu kombinují různé formy a stupně nepravdivosti. U zločinců převažují úmysly polepšit si v očích soudu nebo vzácněji pomoci svým kolegům, ale lze tu a tam připustit i selhání paměti po několika letech, která uplynula od zločinu do podání svědectví, či primárně špatnou paměť. Tento časový rozdíl může činit až téměř 9 let, od května 1938 do začátku května 1947, většinou je ovšem kratší. Naproti tomu u svědků z řad obětí a jejich příbuzných i z řad náhodných svědků, pokud je tato část pramene nepravdivá, je selhání paměti častější, ale vzácněji lze vycítit i formulace, které zavánějí touhou po pomstě anebo po vlastním profitu.44 Na několika místech je možné si toho povšimnout v níže uvedených kazuistikách. S věrohodností těchto svědectví, která se postupem času stala historickými prameny, se ovšem primárně vyrovnal soud a zvážil ji před vynesením rozsudku. Zda se mu to vždy plně objektivně podařilo, nebude nikdy úplně jisté.

Na rozdíl od historika měl soud větší bezprostřední možnost posoudit pravdivost výpovědi položením doplňujících otázek a přiblížit se co možná nejvíce k pravdě. Navíc MLS znal atmosféru a dobové souvislosti, které se s odstupem času při studiu pramenů vytrácejí a je velmi obtížné je do detailu rekonstruovat. Je nad síly a kvalifikaci autora cokoli na tom zpochybnit. Dnešní pohled může naopak zpochybnit mnohé, hodně pochybností neprávem přinesla postmodernistická doba, avšak pro zpochybnění zásadních principů rozhodovací praxe obou soudů autor při svém bádání nenalezl, i přes dílčí nejistotu u některých jednotlivých svědectví, pádné důkazy. Relativizovat zásadní pravdivost rozhodujících částí spisů, jako je například návrh veřejného žalobce, záznam o hlavním přelíčení, rozsudek, výrok senátu, nařízení o výkonu trestu, záznam o jeho výkonu a mnoho dalších úředních dokladů, by znamenalo zásadním způsobem zcela popřít již tak okleštěné zbytky demokracie třetí Československé republiky.

Vedle vlastních soudních spisů jednotlivých obžalovaných jsou dalšími primárními prameny i obsáhlé prezidiální spisy obou soudů. Byly prostudovány celkem čtyři kartony z let 1945 až 1947. V nich jsou obsaženy různorodé informace o působení obou zkoumaných MLS a řada obecných i konkrétních údajů z oblasti retribučního soudnictví. Autor je prostudoval na počátku celého svého bádání a poskytly mu neobyčejně cenné přehledné informace o činnosti nejen dvou zkoumaných MLS, ale i širší souvislosti, jako jsou opakované vzájemné komunikace mezi soudy a úředníky ministerstva spravedlnosti, kontrolní činnost tohoto nejvyššího státního orgánu vzhledem k MLS obecně i konkrétně, následné reakce předsedů obou MLS apod.45 Ani v nich však není možné spoléhat na jejich pravdivost zcela absolutně, vždyť například zprávy o činnosti jednotlivých MLS podávali jejich předsedové a jistá míra subjektivity jejich pohledu je nezpochybnitelná.

Nelze se navíc domnívat, že by tak zkušení právníci, jakými byli předsedové obou lidových soudů, pamatující prvorepublikové soudnictví, byli retribučním soudnictvím a řízením MLS nadšeni a řídili tyto soudy s láskou ke své práci. Toto konstatování neznamená, že by nebyli profesionály. Analogický pohled je možné na příkladu MLS v Praze podrobně prostudovat ve Šloufově monografii.46

Je však rovněž nepochybné, že přehledné prostudování prezidiálních spisů, byť jsou v práci citovány méně často než jednotlivé spisy soudní, velmi pomohlo badateli ponořit se do celé problematiky a jejich prostudování lze stavět neméně tak vysoko jako literaturu vznikající o desítky let později.

Další odborná literatura a zdroje, které jsou v této knize využity, jsou různého původu i různého stupně užitečnosti. Pro použité rukopisy je příznačné, že pocházejí převážně z prostředí SOA v Plzni samotného a vedle toho též z prostředí fakult ZČU. Zejména rukopisy z této části akademického prostředí jsou z pochopitelných důvodů koncipovány úžeji a méně profesionálně než rukopisy zkušených pracovníků SOA.47 Pokud jsou limitovány právním úhlem pohledu, jsou do jisté míry omezeny ve snahách analyzovat a interpretovat skutkové podstaty jednotlivých trestných činů nejhorších zločinců historicky a spíše se spokojují s přehledy činnosti MLS a s analýzou příslušných právních předpisů.48 Tyto přehledy jsou samozřejmě i tak velmi cenné, dávají historikovi hledané vodítko, přispívají k jeho orientaci v právní problematice a autor z nich proto mohl vydatně čerpat.

Snad nejlépe jsou zpracovány inventáře MLS Plzeň49 a MLS Klatovy50 autora Jiřího Jelena a již starší obsáhlé diplomové práce Karla Řeháčka51 a Petra Tichého.52 V ostatních použitých pracích se údaje více či méně opakují. Platí to i o rukopisu diplomové práce Petry Povýšilové, která je zpracována velmi pečlivě, jakkoli v ní přirozeně převažuje pohled budoucí právničky. Jisté kritické připomínky k této práci se týkají výlučně v ní zpracované jediné kazuistiky, zabývající se případem Ing. Karla Kowarschika. Tu jako jedinou tato autorka do své práce zařadila a připomínky jsou uvedeny níže, v textu příslušné kazuistiky.53 Jednou z nejvýznamnějších prvních prací na dané téma je monografie Mečislava Boráka „Spravedlnost podle dekretu“ s podtitulem „Retribuční soudnictví v ČSR a Mimořádný lidový soud v Ostravě (1945–1948)“.54 Byla velmi důkladně a promyšleně koncipována a stala se základním bibliografickým zdrojem také pro řadu jiných badatelů.

Kapitola 1

Retribuční soudnictví v českých zemích, MLS v Plzni a MLS v Klatovech

Kapitola 2

Vrazi

Wilhelm Frisch93

Friedrich Fritsch97

Josef Holík a spoluviníci103

Karel Hradil111

Dr. med. Johann Schrems112

Herbert Schunke118

Otakar Slunéčko125

Maxmilián Trávníček131

Franz Wotawa132

Kapitola 3

Bestiální sadisté a mnohonásobní univerzální zločinci

Franz Bina139

Johann Dauer147

Karl Gotschi152

Herbert Groschup159

Otto Haas165

Adolf Jarolim173

Hermann Jochim178

Georg Kunze188

Friedrich Melzer193

Jakob Neubauer198

Georg Pittermann203

Josef Pravda210

Alois Sedláček 216

Franz Schamberger227

 Lesy Kralovicka s hradem Krašovem a ohybem Berounky. Tudy Franz Schamberger ustupoval v přestrojení z Prahy a z lesů Berounska do kýženého amerického zajetí.

Josef Spaniol235

Josef Sühs240

Václav Sýkora245

Alfred Thieme251

Franz Touschek259

Kapitola 4

Udavači

 Hlavní nádraží v Plzni. Místo tragédie vrátného Švába i Konrada Göbela. Zde rovněž působil konfident František Kobras. 

(Foto z archivu autora)

Působení vlajkařů napojených na Gestapo se nevyhnula ani poklidná ves Těškov na Rokycansku. 

Člen Sokola Josef Hejda. 

Zbědovaný Josef Hejda po návratu z Osvětimi. 

MUDr. Zdenko Čáp.

Martin Sellner375

Václav Třeška a Anna Benešová391

Karel Dostál427

Kapitola 5

Vlastizrádci a zrádci národa

Kapitola 6

Organizátoři zločinů

Kapitola 7

Výkon hrdelních trestů a některé sporné aspekty exekucí

Kapitola 8

Vedlejší a dílčí výsledky výzkumu

Kapitola 9

Analýza objektivity soudů, příliš přísné a příliš mírné tresty

Závěrem

Bibliografie

Resumee

Resume

Seznam použitých zkratek
a jejich vysvětlivky