Copyright © Jiří Dolejš, 2022

Cover © Lukáš Tuma, 2022

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2022

ISBN 978-80-278-0085-8 (print)

ISBN 978-80-278-1208-0 (ePub)

ISBN 978-80-278-1209-7 (mobi)

ISBN 978-80-278-1210-3 (pdf)

Obsah

Úvod

Posílit ekonomické myšlení

Modernější sociální agenda

Zelený realismus na levici

Krize civilizace a úskalí řízení budoucnosti

Multipolární svět je jiný svět

Historická paměť a účtování s minulostí

Čeští komunisté v transformačním kurzu

Nárůst sociální agrese a extremismus

Postpravda v čase populistických oligarchů

Změny na mapě levice 21. století

Seznam vybrané literatury

Úvod

Politiku bez emocí nelze dělat. Lidi nejdříve instinktivně zaujme emoce a až potom, někdy, fakta. Osedlat vášně davu je proto jednoduchá cesta k moci a láká to různé politické podnikatele. Populista nejdřív emoce vyvolá a pak je uspokojí. Prosadit něco, na co lidská mysl není připravena, je těžší. Strach, agrese či sentiment ale nevyřeší problém. Nepomůže odříznout se od reality na základě stereotypu stádního pudu. Kacířské prolamování starých tabu a starých pravd je pro skutečné civilizační změny nenahraditelné. A k tomu je právě potřebný kritický rozum, důkladný analytický postup a nakonec i test demokratickou praxí.

V této knize se věnuji krizi racionality a úpadku levicového myšlení v době, kdy česká politická levice ztratila své zastoupení v parlamentu. Tradičním stranám schází důvěryhodný příběh, protože původní vyprávění o konfliktu dobra a zla a cesty z něj prošla obrovskou deziluzí a emotivní sepětí s tímto příběhem se prakticky rozpadlo. Převyprávět ho znamená absolvovat hoře pochybujícího rozumu. Neprodejné zboží lze zabalit do afektu, voliče pohánět bičem úzkosti a cukrem nadšené víry. Směr skutečné změny je však dán schopností vnímat a racionálně volit mezi obsahem různých informací.

Dávno očekávaný příchod říše rozumu předznamenalo již osvícenectví. Ukázalo se však, že její příchod byl jen idealizací omezeného rozumu své doby. A že naděje na vítězství rozumu ve 20. století skončila další deziluzí a návratem iracionality. Limitem pro rozumové zvládání rostoucí složitosti světa informační éry je zjevná přetíženost lidské kognitivní kapacity. Kontrast mezi technickým pokrokem a sociální ignorancí obnažuje narůstající civilizační riziko. Roste sugestibilita populace k různým mystifikacím a roste i možnost její manipulace. Mne trápí, že opožděné společenské vědomí se dnes týká zejména politické levice, která kdysi aspirovala na kulturní avantgardu a měnila tok dějin.

Kdykoliv v dějinách šel rozum spát, mělo to tragické následky. Nové probouzení rozumu pro mne není nějaká tajemná invokace cesty světla. Poznávání pravdy nenahradí skok víry, kde příval tekutého hněvu nahradí projekt změny. Pravda není skryta v inkvizitorském střežení dogmat, ani nemá libovolný diskursivní charakter. Nepomůže smiřování s mloky, kteří jako populističtí přátelé lidu nabízejí místo reálné vize radikálního nového začátku jen odlidštěný Mločí věk, sešněrovaný jistotou starých pout. Kniha nedává konečné odpovědi, ale chce inspirovat k hledání syntézy nové historické zkušenosti a tvorbě nové moderny, bez které zůstane levice vězet mezi minulostí a budoucností.

Jiří Dolejš

Posílit ekonomické myšlení

Levice je bohužel vekonomickém myšlení již delší dobu slabší. Levičákům se zdá ekonomie jako obor málo ideová, málo humánně ukotvená ave svém idealismu metafyzicky tíhnou kmoralizování či knaturalismu. Vytvářejí tak zcela umělý konflikt egoismu aaltruismu. Levicoví laikové často spojují kritiku nenáviděného kapitalismu sodporem vůči ziskové motivaci vekonomice. Ekonomické myšlení je pro ně podezřelé jako něco nedostatečně levicového. Jako by člověk ekonomický byl někdo jiný než člověk rozumný.

Střetávání vynaložených nákladů aužitku astím spojená konkurence je objektivní záležitost. Zisk je prostě obecnější kategorie, jevově přebytek peněžních výnosů zhospodářské činnosti nad náklady. Zisk je ivpostkapitalistické společnosti dán akumulačními potřebami civilizačního rozvoje. Přehlížením poznatků ekonomie jako vědy si levice velmi škodí. Pokud je na levici ekonomické myšlení úzký profil, potřebuje levice své vlastní ekonomy. Ana druhé straně ekonom může mít levicové názory, ale musí ctít svůj obor.

Skutečná ekonomie je obor hluboce věcný aje dobré dbát na to, aby politické diskuse oekonomických otázkách neměly podobu mlácení prázdné ideologické slámy. Člověka si ekonom interpretuje jako Homo oeconomicus, ten ale není jen produkt individuální přirozenosti zprostředkované ideálním trhem (původní přístup uAdama Smithe), ani neodráží jen spojení člověka sjeho pracovními nástroji, výrobními technologiemi (homo faber).[1] Předmětem ekonomie je člověk, uspokojující své potřeby areprodukující se jako společenská bytost. Pojem homo oeconomicus je určitou účelovou redukcí člověka. Ale důležitou, pokud tedy vycházíme zpodobného pohledu na význam materiálna vcivilizačním vývoji.

Lidský rozměr existence samozřejmě zahrnuje inadstavbu acelospolečenským řízením zprostředkované souvislosti lidské kultury. Zahrnuje osobní egoismus icivilizační odpovědnost. Akvlastnostem civilizačního vývoje také patří, že společenskost ekonomiky roste jak vprostoru, tak vsociální struktuře. Ekonomie je ztěchto důvodů měkký obor, kde řada proměnných je závislá na subjektu (na jednotlivci ispolečenských poměrech). Jde oobor operující isbehaviorálními charakteristikami. Chování ekonomiky lze přitom modelovat, ale také je nutné závěry exaktně verifikovat.

Sneoklasickou ekonomií se ekonomie hodně matematizovala. Ekonometrie, matematické simulace se během minulého století staly neodmyslitelnou součástí tohoto oboru. Samozřejmě, že ekonom provádějící modelování ekonomických jevů musí nesmírně složitou realitu zjednodušit. Vposledních několika desítkách let se ovšem ekonomie začala znovu ohlížet po psychologických pojmech. Souvislost tu je isteorií her vmikroekonomickém rozhodování, také na funkci maximalizace užitku byly aplikovány psychologické postupy.

Psychologické aspekty už zdůrazňovala vminulém století tzv. rakouská škola analyzující mezní užitek (např. rytíř Eugen Bohm von Bawerk, ministr financí vRakousku-Uhersku). Její metodou byl důraz na individuum, často vevyabstrahované izolované situaci (jakýsi ekonomický Robinson). Základ ekonomických zákonitostí hledá tato škola vsubjektivních aspektech, vpsychologii spotřebitele ajeho oceňování užitku při uspokojování potřeb. Uchování účastníků trhu zdůrazňuje reakce na vzácnost statků.[2]

Nás ale zajímá spíše celospolečenský rozměr ekonomie. Akritérium pravdivosti ivekonomii nakonec je společenská praxe ata nezná katedrově či ideologicky čistá řešení. Jádrem by měla tedy být exaktnost našeho přístupu, kdy nebudeme násilně vytvářet „levicovou ekonomii“, ale ekonomická věda bude dobrým nástrojem vrukou těm, kteří mají levicovou hodnotovou orientaci. To není protimluv. Prostě se jakákoliv nová kvalita sociálních práv acivilizačního rozvoje musí opírat ofungující avýkonnou ekonomiku. Humanita aprosperita se pak vzájemně podporují.

Co probudí ekonomické myšlení levice? Pochopení, že nerozhodují ideologické soudy, ale komplex skutečných řešení efektivnosti vztahu výkonnosti ahumanity. Inovace těchto řešení pak staví na základech, které ekonomie za posledních dvě stě let vybudovala. Vtříšti různých invencí je třeba nyní provést úklid, nejen je eklekticky pospojovat. Adát si pozor na karikatury reality, jako jsou snahy celospolečensky aplikovat různé apoštolské koncepty, které si nezadají siracionalitou starých utopistů. Jen tak bude ekonomie jako vědecký obor levici pomocníkem, anikoliv nepřítelem.

Problém levicových asociálně odpovědných sil není ekonomické atechnickémyšlení. Bez ekonomie atechniky není možné uspokojování potřeb lidí. Odmítnout význam ekonomie atechnologií pro lidský rozvoj avýznam vzájemné soutěživosti pro motivaci by bylo krokem od rozumu kutopismu. Rozvoj technologií aproduktivnosti je materiální základ civilizace. Bizarní „degrowth movement“, přílišné egalitářství vchudobě, apel na postmateriální hodnoty vpouhém moralistním gestu, to vše bědným nepomůže.

Pokud se ekonom na levici začne zabývat úklidem ve východiscích svého myšlení, nejspíše začne ekonomickým odkazem Karla Marxe (1818–1883). Tento myslitel 19. století, byť původním vzděláním právník, se ekonomickým vědám věnoval velmi intenzivně. Jedni vytýkají Marxovi vulgární ekonomismus, jiní zase neekonomický utopismus. Nelze dedukovat závěry oekonomických názorech Marxe ztextů neekonomických. Je třeba tedy jít ad fontes, ikdyž jde právě otexty, které jsou asi pro neekonoma značně složité anáročné na pochopení (zejm. Rukopisy Grundrisse, Kapitál aNadhodnota).

Tyto obtížné klasikovy ekonomické texty byly mnohokrát uctívány, přehodnocovány, ale ipohřbívány. Chápání těchto textů je problém ina levici, kde je dnes bohužel ekonomická teorie tak trochu popelkou. Číst Marxovo ekonomické dílo lze nábožně či sopovržením, ale pochopit dědictví jeho analytického přínosu vtéto oblasti vyžaduje kritický rozum ataké znalost vývoje ekonomického myšlení. Marx jako ekonom není jen apoštolem revoluce, ale přispěl kanalýze kapitalismu amechanismů rozšířené reprodukce.

Vtéto souvislosti je důležitý vznik nauky zvané politická ekonomie. Uspořádaný pohled na hospodářský život lidí vzniká už na počátku civilizace. Vznikají různé ekonomické doktríny ateorie, praktické postupy iideologie věnující se exaktnímu popisu či projektující určité systémy. Vobjevu politické ekonomie přínos Marxe nespočívá, tento pojem se ostatně vyskytuje už v17. století vrozpravě od francouzského merkantilistického ekonoma, barona Antoine de Montchrestien.[3] Jako systematická věda se politická ekonomie objevuje ovšem až uanglického statistika sira Williama Pettyho. [4]

Na rozdíl od pozitivní „economics“, která se objevuje na konci 19. století apracuje více skvantitativními metodami, je politická ekonomie obor, který se snaží zobecnit avyužít zákonitosti „politického těla“ společenské výroby. Analyzuje interakci mezi ekonomickým systémem apolitickým prostředím. Pracuje proto smetodami různých společenských věd. Např. shistorickými analýzami, protože společenská výroba jako souhrn ekonomických vztahů aprocesů se vyvíjí.

Později se pod vlivem rozvoje pozitivní „economics“ obě oblasti začaly oddělovat. Dnes je politická ekonomie vnímána jako určitý směr vrámci obecné ekonomické teorie. Zatímco pozitivnímu směru je vlastní experiment, matematická analýza asimulace, politická ekonomie více pracuje sdedukcí aabstrahováním podstat. Aje tu ipronikání psychologie do ekonomie při interpretaci zejm. mikroekonomických dat. Tedy jde otypickou „soft science“ se všemi složitostmi vempirickém dokazování svých hypotéz.

Marx sám uznával jako svého mistra voboru ekonomické teorie zejména představitele anglické politické ekonomie Davida Ricarda (1772–1823). Ricardo se rozhodl zmodernizovat politickou ekonomii apracoval smetodou deduktivně abstraktní. Přispěl zejm. smyšlenkou, že pracovní náklady jsou měřítkem hodnoty aže obchod se řídí komparativními výhodami. Marx byl vyznavačem ricardiánské klasické ekonomie, jak trefně klasifikuje jeho ekonomické spisy např. Joseph Schumpeter. Vtomto smyslu byl představitelem třetí generace této anglické klasické politické ekonomie, spíše než zakladatelem školy nové.[5]

UDavida Ricarda můžeme najít nejen pracovní teorii hodnoty, ale také teorii mezinárodního obchodu asním spojený koncept komparativních výhod. Ústilo to uněj do politického požadavku zrušení obilních zákonů (Corn Laws) jako bariéry svobody obchodování. Také Marx chápal ochranářství obilních zákonů jako reakční, konzervativní (viz jeho bruselská řeč zroku 1848). Ave své analýze zbožní výroby se dostal kpochopení významu svobodného obchodu pro rozvoj ekonomiky. Na ose konzervativní pravice aemancipující levice je tedy Marx na straně svobody.

Mnohým nedochází, že Karel Marx svou vizí univerzální říše svobody vlastně patří do liberálního proudu. Aže Marxův koncept emancipace člověka na základě překonání odcizení práce je sice konceptem ideologickým, má však důležité ekonomické souvislosti. Nějakou ahistorickou negaci trhu uMarxe nenajdete. Chápe význam mezinárodního obchodu pro pokrok. Marxův hlas svobodě obchodu je pak vrámci jeho učení ihlasem pro urychlení sociální revoluce. Jde ale oneapoštolskou, vědečtější složku jeho díla.

Pro Marxe nebyla politická ekonomie ohrabivosti avolný trh nebyl nástrojem dehumanizace, ale rozvoje společenské dělby práce. Skutečně svobodný trh nespočívá vochraně domácí buržoazie před buržoazií cizí. Je iracionální odmítat rozvoj zbožní výroby vnadnárodním měřítku zpozic národního egoismu. Je to nepochybně důležité téma také pro politickou levici, která ipo ukončení nepovedeného experimentu snetržní ekonomikou před rokem 1989 někdy tápe ve svém pojetí potřeby rozvoje zbožní výroby (tedy ipochopení významu peněz asvobodného obchodu).

Marx trh potvrzuje, nikoliv vyvrací. Neztotožňuje trh skapitalismem, sambicí nahradit trh „mravními státními idejemi“ je cítit předmarxovské idealistické hegeliánství. Marx je kritikem kapitálu, nikoliv trhu: analyzuje ipředkapitalistickou prostou zbožní výrobu. Marx byl iproti bariérám svobodného obchodování. Rozvinutá ekonomika pracuje se systémem trhu amaterialista Marx to věděl velmi dobře– nežil nikterak zrabínské tradice svých otců ataké knaivnímu utopismu přistupoval kriticky.

Zpozice Marxových ekonomických spisů není na systému trhu vůbec nic ďábelského. Ideologická snaha dělat zMarxe antitržního utopistu by slušela spíše „marxologům“ zprava. Trh nekončí, nýbrž se vyvíjí asním ijeho místo ve společnosti, včetně té postkapitalistické. Naturální směna není vrchol civilizace ani nedá vzniknout Říši boží lásky, kterou kdysi vestředověké reminiscenci hlásali táborští kněží, blouzniví ultras Kániš aBydlinský. Abychom neodbočili do nějaké absurdní slepé uličky…

Marx síle osvobození zbožní výroby docela dobře rozuměl. Trh je vrozvinuté dělbě práce logickým místem směny. Rozšířená reprodukce používá trh jako nástroj alokace, jako zdroj informací. Tržní systém je vrůzných společnostech, sociálních formacích amá různé místo ipodobu. Ve svém vývoji osvobozuje aomezuje zároveň. Reálně je trh ve své nedokonalosti korigován, ale jeho potlačování vždy dopadlo špatně. Problém kompatibility trhu asocialismu nevytvořil Marx, ale jeho dogmatičtí epigoni. Vyslovenou myšlenku zrušení trhu jako esence cesty osvobození od kapitalismu uklasika nenajdete. Společnost bez tříd abez zbožní ekonomiky má charakter vizionářský, nikoliv vědecký.

Nepochopení je tvrdit, že přestává být marxistou, kdo nachází uMarxe podporu „free trade“. Marx nechtěl spoutat potenciál rozvoje civilizace hradbami protekcionistických opatření. Aiproto označoval ochranářské bariéry své doby za reakční. Pro levici by měly být nadnárodní smlouvy oobchodu hracím polem, anikoliv úradkem ďáblovým. Nadnárodní trhy jsou objektivní realita, kterou by mohla zvrátit jen nějaká katastrofa.

Levice proto nemusí být apriorně proti volnému obchodování vširším měřítku. Jen musí důkladně hlídat, jakým postupem avjakém tvaru jsou staré bariéry mezi lokálními trhy uvolňovány. Asymetrie smluv jako WTO vedla vsoučasnosti kblokaci jejich projednávání. Proto je zapotřebí mít praktický názor na podobu různýchuzavíranýchbilaterálních imultilaterálních obchodních smluv jako součásti agendy jakéhokoliv věcného vládnutí.

Uricardiána Marxe se politická ekonomie stává také politickou ideologií, která pracuje smetodou filozofické abstrakce. Jeho dílo patří kzákladům politické ekonomie kapitalismu. Pilířem jeho doktríny je především pojem kapitál ajeho antagonismus kpojmu práce. Zajímavé je, že slova kapitalismus přitom Marx sám ve svém díle vlastně nepoužil.[6] Marx nebyl nějaký esotericky zasněný utopista, který by dedukoval metafyzické esence nového světa zničeho. Právě od Ricarda přebírá pracovní teorii hodnoty aaplikuje ji na práci samotnou (transformace práce na pracovní sílu anadpráce na nadhodnotu).

Zejména vknize Kapitál[7], což bylo jeho opus magnum, analyzuje Marx dialektický rozpor mezi společenskostí práce asoukromovlastnickým přivlastňováním. Steorií hodnoty je ale spojena ikritika Marxe ajeho konceptu nadhodnoty. Především jde otzv. transformační problém, tedy že vztah mezi I. aIII. dílem Kapitálu nevysvětluje, proč celospolečenská suma hodnot není rovna sumě výrobních cen.

Marx aplikoval teorii hodnoty ina práci samotnou. Atím se dostává kproblému trhu pracovní síly, kde zasymetrie práce akapitálu vzniká rozdíl mezi užitnou asměnnou hodnotou práce, atedy dochází kvykořisťování. Aje-li zisk úměrný variabilnímu kapitálu, tak srůstem organického složení kapitálu by mělo docházet kpoklesu rentability. Tady je ikořen problému zastánců tržního socialismu, jak mají chápat trh pracovních sil jako klíčového výrobního faktoru. Vminulém režimu trh práce odvozovaný od trhu zboží neexistoval, administrativně určované odměňování podle práce příliš nefungovalo.

Rozpory vMarxově pracovní teorii hodnoty asní souvisejícími reprodukčními schématy se objevují ivsouvislostech nových proměn produktivního charakteru práce. Souvisí to smoderními změnami společenské dělby práce vpozdně industriální až postindustriální éře. Tedy jak generují hodnotu služby spojené sekologií, informacemi, vědou atp. Tyto změny musí měnit imezisektorové toky peněz jako měřítka společenské hodnoty. Tedy věci, které Marx ani znát nemohl. Anemohl je ani exaktněji analyzovat.

Nedoktrinální čtení Marxe, které ho chápe jako bojovníka za svobodu, ukazuje, že itento zdroj levicového myšlení je spíše liberální, ane konzervativní. Politický liberalismus byl původně vnímán jako ekvivalent otevřenosti, svobodomyslnosti apokrokářské emancipace. Liberalismus vznikal zpotřeby osvobození od autority absolutistického státu ajako nástroj negace neúcty kjednotlivci.

Vekonomii je to složitější. Na prahu nové doby šlo raným liberálům zejména ouvolnění obchodu azrovnoprávnění nižších stavů. Autorita státu ale brzy měla sloužit kochraně těch, kteří byli ohroženi nerovnoměrnostmi vrozložení ekonomické moci. Ekonomický liberalismus se bohužel redukoval postupně na volnou soutěž vnerovném světě ana deregulaci (všemocná „Invisible Hand“ Adama Smithe měla vést kpřirozené harmonii).

Problém takového přístupu vzniká, když nedostatek pravidel už těm slabým škodí. Pak se stává liberalismem břichopasným, zpátečnickým ave vyhraněné podobě se zliberalismu emancipačního stává liberalismus gangsterský. Při absenci globálních pravidel také vzniká problém lokální tyranie. Problém sliberalismem vzniká tehdy, pokud je svoboda podnikání nadřazena jiným svobodám, pokud liberalismus nestojí za svobodou, ale za penězi.

Vtéto souvislosti je ekonomický neoliberalismus už na levici používán zcela jako hanlivé označení.[8] Odmítáno je stím ale liberální myšlení jako takové, což bohužel vyklízí pozice myšlení konzervativnímu. Chybou by bylo brát levici kvůli kritice ekonomického neoliberalismu jako směr antiliberální. Idnes je třeba emancipovat další společenské vrstvy ademonopolizovat nové oblasti (od služeb až po informace).

Ikdyž ekonomika musí být vurčité kvalitě regulována, připomíná se iparticipační kultura, která nabývá na významu sintelektualizací práce, decentralizací výroby azprostředkovaností materiální produkce různými službami. Svobodným prvkem je proto idoplnění státního aprivátního sektoru občanským aneziskovým sektorem asnižování neefektivní byrokracie, která může iomezovat prostor pro osobní svobodu.

Sociálně spravedlivá ekonomika měla být ekonomikou, která člověka osvobodí, minimalizuje sociální disparity abude mít převahu ivproduktivitě práce. Ktomu jsou zapotřebí nejen svobody politické asociální, ale iekonomické. Aekonom dnes po zkušenostech 20. století chápe systém trhu jako klíčový nástroj zprostředkování ekonomických informací.[9] Trh zboží je zárukou ověření společensky nutných nákladů práce jako výraz souladu mezi výsledkem individuální práce ajeho společenskou potřebností.

Vyrobené zboží má vždy svou užitnou asvou směnnou hodnotu. Jde oto, že užitné předměty se směňují za jiné vždy vnějakém poměru, vjehož jádru je jako abstraktní substance hodnota zboží. Ta nabývá podoby konkrétní ceny určené buď arbitrárně anebo na základě nabídky apoptávky. Plošné arbitrární určování ceny za příkazní ekonomiky se ukázalo jako deformující pro informace ospolečenské efektivnosti. Absence tržní cenotvorby byla základním omezením pro uplatňování zákona hodnoty za socialismu.

Hodnota je jádrem klíčového civilizačního „výdobytku“, zbožně peněžní ekonomiky. Už jsme tu řekli, že Marx zbožně peněžní výrobu atržní směnu neztotožňuje skapitalismem. Naturální směna Z-P-Zbyla typická pro prostou zbožní výrobu, která vzniká už na počátku pravěku. Nejdříve se směňovalo zboží mezi členy pospolitosti, územní dosah ipestrost směňovaných komodit narůstala (dnes máme trhy globální ataké virtuální). Kritiku raně kapitalistické formy trhu tudíž nelze ahistoricky zobecňovat. Jde jen oto, jaké místo tržnímu zprostředkování bychom přiřkli dnes ataké vnějaké postkapitalistické budoucnosti.

Jak bude vypadat ekonomika postkapitalismu, Marx příliš neprojektoval– vjeho časech to jaksi nebylo zralé. Klasik nám neráčil dát svou praktickou představu nové ekonomie, takže si skutečně budeme muset v21. století poradit už bez něj. Jediné, co od něho na toto téma máme, jsou aspekty zespolečenštění vlastnictví aplánování výroby. To není nic, co by vylučovalo trh. Směna hodnot může mít privátní či veřejný charakter. Potřeba spojení socialismu strhem je jen logické poučení zprohry minulého režimu, se kterým by měl Marx asi taky problém. Aona se objektivní zbožně peněžní povaha hospodaření drala na povrch ivtehdejší „command economy“, tedy ekonomice příkazní.

Postoj ke sporu oroli trhu vekonomice je vekonomickém myšlení zásadní, ikdyž dnes už nejsou vpoloze zda, ale jak. Nejde oto trh vzývat, ale uznat jeho význam. Vláda ideálně mravního státu trh nenahradí. Srovnávání trhu sneoliberálním kapitalismem je do té míry pověrečné ablouznivé, že tímhle neduhem by přemýšlející levice rozhodně neměla trpět. Nikde na světě neexistuje ani zcela svobodný trh, ani zcela netržní ekonomika. Míra regulace trhu se samozřejmě může velmi lišit.

Samozřejmě že tržní alokace statků není vždy efektivní. Trh selhává zřady příčin (nedokonalá konkurence, informační asymetrie, veřejné statky aexternality). Proti víře vsílu spontánních tržních sil se často staví víra vmožnost racionální kalkulace ex ante. Praxe ale zná jak selhání nedokonale konkurenčních trhů, tak iselhání byrokratického avglobální éře národně omezeného státu. Jako není dokonale svobodný trh, není ani dokonale mravní stát. Selhání vlády může mít důvod vbyrokracii, deformacích způsobených různým klientelismem anepotismem, ale také nedostatečné či opožděné kontrole.

Pokud formální autorita neumožnuje směňovat příslušné komodity, tak mohou vznikat trhy neoficiální či nelegální, spojené se stínovou či černou ekonomikou. Možnosti volného směňování ovlivňuje icharakter některých komodit, znichž některé jsou předmětem strategického dohledu (trh zbraní, trh peněz, trh pracovních sil). Transformovaná KSČM si například dala při svém vzniku do svých základních dokumentů vizi plánovitě usměrňovaného tržního socialismu– tedy samostatného vývojového stupně rozvinutého trhu zboží, zčehož nelze vyjmout ani problém trhu peněz atrhu práce.

Historický pokus orealizaci socialistického experimentu vminulém století vedl kpotřebě formulace ekonomického modelu socialismu. Politická ekonomie socialismu měla být teorií, která odstraní chaos aplýtvání aumožní předstihnout kapitalismus. Což se nestalo, nový ekonomický systém se nedokázal adaptovat na změny. Akdyž došlo knakupení rozporů, nedokázal zvládnout ani svou nezbytnou transformaci. Vznikla ekonomie nedostatku (shortage economy), trpící nízkou efektivností.

Oficiální teorie té doby byla zdogmatizována aspojena spovinným převzetím sovětského modelu, neoficiální teorie měla disidentský charakter abyla vytěsněna. Tzv. politická ekonomie socialismu tedy totálně selhala. Co bylo vlastně vjejích kladech? Jak bylo již výše zmíněno, role zbožně peněžní výroby avyužití hodnotových mechanismů. Dále pak otázka plánovité anticipace ekonomiky asociálně spravedlivé rozdělování blahobytu avneposlední řadě otázky společenského vlastnictví.

Vymítačem trhu zekonomiky, jako místa svobodné směny, cenový průsečík nabídky apoptávky, se stal zejm. J. V. Stalin.[10] Zbožně peněžní ekonomika měla podle něj mít už jen reziduální charakter, kategorie jako peníze, cena azisk měly mít jen evidenční funkci. Máme se kfikci netržního překonání odcizení člověka proúřadovat, když tu máme tak flagrantní ukázky odcizení zbyrokratických časů? Stalinova brožurka byla po jeho smrti stažena zknihoven, averze vůči tržní ekonomice však zůstala. Netržní ekonomika byla jedním zfaktorů selhání systému ajeho prohry vsoutěži skapitalismem před rokem 1989.

Zbožně peněžní ekonomika za kapitalismu se stává nástrojem iformou projevu sociálního rozvrstvení. To ale neznamená, že za socialismu by neměly být zbožně peněžní vztahy naplno využívány. Bez objektivních hodnotových kritérií se nedá dosáhnout efektivnosti, na to upozorňovali někteří ekonomové už před rokem 1989.[11] Nositelé nezbožní koncepce úporně ale odmítali vzít tuto realitu na vědomí. Tento primitivismus se projevoval jak v19. století uutopických socialistů, tak vminulém režimu ve20. století apřežívá do dnešních časů. Pro racionální ekonomické myšlení je klíčové vypořádat se spoznatkem, doloženým vývojem celého minulého století, že antinomie trhu aplánu neexistuje.

Direktivní systém příkazní ekonomiky blokoval skutečný trh. Absence tržních informací blokovala motivaci aefektivní alokaci zdrojů. Trh zboží apřiblížení cen komodit jejich hodnotě může zabránit poruchám vumisťování společenských zdrojů. Ekvivalence vcelém reprodukčním procesu však přepokládá spojit trh zboží sfungováním trhu peněz atrhu práce. Věc, která byla podle starých dogmat nemyslitelná. Perestrojkoví ekonomové ovšem vosmdesátých letech minulého století vstupovali ina tento tenký led, když navrhovali vrámci plánu základního výzkumu vytvoření socialistického trhu peněz asocialistického trhu práce.[12]

Cesty hledající spojení socialismu atrhu už vminulosti byly různé. Jednou formou mohl být např. historicky nekonvenční manévr nové ekonomické politiky vRusku. Počítal svyužíváním zbožně peněžních vztahů ase smíšenou ekonomikou, využíváním koncesí se soukromým kapitálem (NEP byl testován vobdobí 1921–1925). Původní představa poměrně dlouhého přechodného období byla ukončena silově snástupem Stalina asním spojeného tvrdého ekonomického dirigismu. Při urychlené hyperindustrializaci se inspirovali vletech tzv. válečného komunismu. Unás pokus ospecifickou cestu po druhé světové válce byl také mocensky ukončen.

Jinou zkušenost nabízí postmaoistická modernizace Číny, která se rozešla spředchozí naturalizací ekonomických vztahů audělala zPekingu globálního ekonomického hráče, kde trh, ale isoukromá iniciativa mají zásadní význam. Tengismus vyhlášený po roce 1978 znamenal modernizaci, která byla sice zavedena shora, ale úspěšně se opřela oobnovenou ekonomickou motivaci. Posun socialismu směrem ktržnímu hospodářství včetně kapitálového trhu lze dnes analyzovat hlavně vČíně aVietnamu. Podobnými postupnými reformami ale prochází po odchodu Fidela Castra iKuba. Osobitou kapitolou jsou osudy dalších zemí jako Libyjská džamahirije, venezuelský chavezovský model, stejně jako přežívající autarkní severokorejský režim sučením čučche (amilitaristickou doktrínou „songun“).

Návrhy zosmdesátých let minulého století na vytvoření plnohodnotného socialistického trhu peněz unás už realizovány nebyly. Vrámci přestavby se jen připravovalo určité otevření vnějších obchodních vztahů. Problém tehdejší uzavřenosti naší ekonomiky vedl kúvahám, jak propojit existující trh deviz spřípadným vnitřním trhem peněz. Vznik domácího trhu súvěry totiž uotevřené ekonomiky nutně souvisel sotázkou směnitelnosti měny askursovou politikou. Nemělo tedy jít ookamžité spuštění „free trade“, ale otrh peněz surčitou regulací asetapami jeho budování (včetně řešení problému přiměřenosti přeměny peněz vkapitál při uvolnění podnikání).

Další výzvou pro tehdejší ekonomy bylo pochopit avysvětlit rozdíl mezi kapitalistickým trhem pracovních sil apřípadným socialistickým trhem práce. Směňována neměla být hodnota pracovní síly, ale realizované výsledky práce. Podmínkou trhu práce bylo uvolnění mobility pracovníků ataké uvolnění pravidel pro odměňování. Odměna za práci měla mít jak tržně ekonomickou, motivační funkci, tak funkci solidární. To předpokládalo, že odměnu by tvořil jak sociálně kalkulovaný mzdový základ, tak výsledková složka založená na tržbách. Arozhodování orozdělování výsledků nadpráce měl ovlivňovat irozvoj ekonomické demokracie (samospráva výrobních kolektivů).

Iracionalita ekonomického myšlení na levici se často ukazuje právě vpojetí peněžních afinančních trhů. Ožívání různých forem „Moneyless economy“ nejsou pokračovatelkou Marxe, jde spíše ojakýsi zvláštní druh fyziokratického uvažování smoralistními inspiracemi. Provázejí je různá tvrzení openězích jako zdroji zla anespravedlnosti anaivní návrhy nahradit peníze jako měřítko hodnoty jen pouhými poukázkami, které by měly jen evidenční význam. Vlastně nic nového– lidská touha dostat se zpodručí peněz atěch, kteří onich rozhodují, je dávná. Problém je, když posedlost mocí peněz plodí inverzní posedlost, nenávist kpenězům.

Už uTomáše Akvinského můžeme nalézt nazíravou představu peněz jen jako oběživa. Připouštěl nezbytnost peněz jako nominálních známek, ale brojil proti jejich půjčování za úrok. Středověcí kanonisté moralizovali ospravedlivé ceně, přitom již tehdy vreálu vzkvétaly peněžní domy. Smysl obchodu apeněz otevřeně ocenili ve svých ekonomických pracích až první merkantilisté na prahu nového věku. Souběžně stím vznikaly další naivní utopie, které se pokoušely omezit objektivní roli peněz jako specifického zboží (staré známé návrhy na dekomodifikaci peněz).

Klasik už ve svých raných pracích ironicky ukazuje, jak by ten, kdo by vydával podobné poukázky, musel být „neomylným papežem výroby“.[13] Známá je především polemika Karla Marxe sfrancouzským myslitelem ataké poslancem Národního shromáždění Pierre Joseph Proudhonem (1809–1865). Tento anarchosyndikalista již vroce 1849 přichází se svérázným nápadem na to, jak nahradit peníze oběhovými poukázkami adospět tak kbezúročné ekonomice.[14] Proudhonův projekt naturalizované směny prostřednictvím lidové banky po několika měsících skončil krachem.

Proudhon předpokládal, že ke zrušení úroku dojde vlastně společnou dohodou, tedy že účastníci směny se zaváží dobrovolně ktomu, že budou přijímat platby vjeho pracovních poukázkách atěch bude dané množství bez jakéhokoliv ažia. Nepochopil, že zápůjční kapitál je jen jednou formou aže deklarace bezúročné směny nezajistí zánik bezpracných důchodů. Garance takové ekvivalentní směny tedy vpodstatě nejsou objektivní, ale subjektivní, mravní. Proto jsou tyto přístupy vyhledávané také představiteli náboženských ekonomických učení.

Ani uchopením emise peněz nepřestávají být peníze zbožím svlastní cenou. Peníze slouží jako prostředek směny různých hodnot jen proto, že samy nějakou hodnotu mají aže vývoj této hodnoty nevychází zvnitřní vůle, ale zpovahy tržních vztahů samotných. To, co může nějakou dobu fungovat vlokálně omezené prosté směně, vrozvinutém tržním systému selhává. Kromě užitné hodnoty peněz je klíčová ijejich hodnota tržní.

Utopie věřící, že peníze budou jen nástroj oběhu, se přesto houževnatě vrací. Počátkem minulého století německý levicový sociální demokrat aministr financí Rudolf Hilferding (1877–1938) akcentuje ve své analýze finančního kapitálu sféru oběhu.[15] Věří, že místo finanční oligarchie nastoupí organizace sféry peněz, což bude krok ktransformaci společnosti na socialismus.

Podobně orientované na bezúročnou ekonomiku jsou „přirozené“ reformy německého ekonoma Silvio Gesella (1862–1930), ke kterému se dodnes někteří vizionáři hlásí.[16] Jeho „Freiwirtschaftslehre“ souvisí snápadem, že předejde nadvládě finančního kapitálu tím, že zruší trh peněz abanka bude jen zprostředkovatelem, jehož režie bude hrazena nikoliv tržním úrokem. Dekomodifikace peněz má irůzné nacionální podoby, tzv. svrchované neboli plnohodnotné peníze. Ve Švýcarsku se fanoušci téhle koncepce pokusili referendem změnit ústavu (občanská iniciativa Vollgeld).

Podobné inciativy neodpovídají poznání oreálném fungování ekonomiky, prakticky by se zákazem produkovat peníze bankami zastavil rozvoj zápůjční funkce peněz apříslušný region by se izoloval od ostatní ekonomiky. To, co nevadí ukomunitních platebních alternativ, vadí vesvětové ekonomice. Moralizovat tvorbu peněz není řešení, ani politická autorita se nemusí ubránit snaze tvořit peníze „zničeho“. Problém jejich krytí amonetarizace vládních výdajů jako zdroj nestability by zůstal.

Do absurdit jako bezúvěrová abezpeněžní ekonomika jsou domýšleny iúvahy oendogenní teorii peněz. Jako argument slouží inová technologie digitální měny. Někteří autoři prorokují rozklad ústředních institucí, jako jsou banky avlády, spomocí nových peněz, bitcoinů.[17] Digitální peníze mohou oslabit pozice kamenné banky, trezorů plných cenných papírů či měnového zlata. Nemohou ale změnit povahu peněz spočívající ve směně zboží různých hodnot. Není na svobodné vůli lidí dát jim takovou či onakou hodnotu. Ani příchod informačních technologií nenastoluje nějaké „ratio ex machina“.

Úsilí dokázat, že peníze vtržní ekonomice už nemusí být zbožím, je naivní. Jednotlivci či malé skupinky mohou ztrhu vyčlenit– popř. si vytvořit malý uzavřený trh sprimitivními směnnými vztahy. To ale nezmění fakt, že většina světa funguje jinak. Měna prochází trhem (lokálním, národním, globálním). Aikdyž budou transakce probíhat ve virtuálním prostoru, žádná nezfalšovaná dokonalost digitálními experimenty nevzniká. Jen pány sklotovými rukávy nahrazuje software achytrá matematika.

Zastánci bezúročné ekonomiky někdy připomínají tzv. islámské bankovnictví (Islamic Banking). Vněm jde ofinancování vsouladu sprincipy šaría pro transakce. To vede ktomu, že finanční operace banka účtuje na účet vlastního kapitálu. Redakce The Economist odhaduje, že skoro bilionUSD aktiv (vamerické škále trilion) je obhospodařováno islámským bankovnictvím. Aje to velmi rychle rostoucí segment světového trhu. Ito islámské bankovnictví si svá procenta vezme jinak než de iure úrokem. Místo účtování garantovaného úroku jde ozvláštní formu finančního partnerství mezi věřitelem adlužníkem (přirážka za odložení splátek, trustové financováníatp).

Pokud připustíme potřebu trhu peněz, důležité je si ujasnit institucionální avlastnickou strukturu peněžního sektoru. Úplný monopol státu je stejně krajní poloha jako „free banking“.[18] Byrokratický etatismus likviduje trh peněz, zavádí monopol nejen do emisí, ale ido platební aúvěrové oblasti. Libertariáni by zase chtěli, aby se stát zřekl iemisního monopolu. Vdnešním systému si stát ponechal roli centrální banky (regulátor aemitor peněz), komerční banky realizovaly na trhu zápůjční aplatební funkce. Tím ovšem pustili do oběhu množství tzv. fiat money, tedy fiktivních peněz, které jsou kryty budoucími výnosy.

Na problém odtržení finančních toků od reálné ekonomiky tvrdě upozornila krize vroce 2008. Finančním mágům je vyčítáno, že mění hospodářství vkasino plné spekulativních bublin. Zacházení spenězi připomínající pyramidové hry se nemůže nevymstít. Splasknutí tzv. Bubble Economy pak může mít obrovský rozměr. Nezvládání procesů řízení financializace ekonomiky je jedním zmarkantních znaků současné fáze globalizace.

Někteří zastánci konzervativních měnových teorií ztoho vyvozují potřebu návratu ke zlatému standardu. Je třeba si ale uvědomit, že zlato je jen jedna komodita atěžko poslouží jako kotva včase rozvoje platebních aúvěrových nástrojů. Bizarní také je, že ozlatém standardu sní jak ti, co odmítají řízení peněz (regulaci trhu peněz), tak ti, kterým vadí trh vůbec. Extrémy se tu potkávají veskepsi znezvládnutí financializace reálné ekonomiky.

Odvětví finančního zprostředkování zjevně díky digitalizaci ainovaci produktů očekává další dynamický vývoj. Stavět se proti pokroku voblasti finančních technologií by bylo krátkozraké. Proto místo omezování finančních inovací je na místě otázka preference aplikací, které umožňují služby transparentní aotevřené. Koncept „Open Banking“ tak přinese na peněžní trhy nové obchodní modely apersonalizované produkty oproti tradičním produktům. Zpřístupnit klientská transkační data jiným subjektům na společném rozhraní vytváří nové pole soutěžení. Je otázka, zda to nepřinese kromě rozšíření možností finanční inkluze vreálu spíše nová azatím obtížně predikovatelná rizika.[19]

Problém spekulativních bublin souvisí stím, že nabídka finančních produktů skutečně předstihla vývoj regulace. Těžiště debaty se vkrizi tedy soustředilo na regulační rámec bankovnictví. Odpůrci zásahů státu do ekonomiky hovoří oregulační panice, která může skončit morálním hazardem. Realitou bankovní unie vEvropě je propojování azdokonalování regulačního rámce vespolečném hospodářském prostoru. Na malém českém bankovním trhu je pak specifický problém kontroly přeshraničního pohybu kapitálu, od vlivů toxických portfolií jsme byli poměrně izolováni.

Regulace finančního zprostředkování nemůže jít jen cestou zákazů aomezení. Na cestě křešení hrozeb vyplývajících zrevolučního rozvoje finančního průmyslu bude třeba řešit vývoj nových mikroekonomických nástrojů regulace. Specifické možnosti nabízejí chytré algoritmy. Finance 4.0 mohou mobilizovat využití finančních zdrojů, ale měly by být takto chráněny nejen před neplánovanými důsledky finančních inovací, ale současně by měly předcházet zneužití možností nových technologií kvůli spekulativním motivům acílům.

Jinou otázkou byla možnost posilování státního či veřejnoprávního vlastnictví vbankách. IJoseph Schumpeter mluvil omožnosti určité socializace bankovního aparátu. Prach zapomnění už ale dnes leží na dekretu prezidenta Beneše zříjna 1945 opostátnění bank[20] (podobně tehdy bylo postupováno ve Francii, Belgii ajinde). Včasech finanční krize 2008 vněkterých státech vstoupil stát do kapitálu bank, ale jen dočasně. Politické heslo „Evropa pro lidi, ne pro banky“ odeznělo skrizí.

Opětné postátnění bank tvrdě odmítal např. V. Klaus, který státní bankovnictví označil za ohnisko byrokratického plánování. Byrokracií mohou ale trpět jak soukromé, tak istátní banky. Spor oomnipotenci úředníků je jako spor oomnipotenci trhu. Ani jedno není zárukou harmonie. Podstatné je oddělení politiky abyznysu. Role veřejného sektoru ve finančnictví je reálné téma, ale musí mít ekonomickou logiku. Vcelku rozšířená je existence různých investičních bank, které zajišťují některé rozvojové úkoly ve veřejném zájmu. Jiná otázka je běžná komerční banka nabízející retailové obchody běžným klientům.

Vedle páteřní finanční architektury samozřejmě je místo ipro alternativní projekty lokálního asvépomocného významu. Nejde okolektivní investování prostřednictvím fondů, ale spíše osdružování úspor na zajištění. Kolektivní peněžnictví opřené orůzné formy vzájemnosti (mutuality) pak může mít ve finančnictví významnou, ikdyž doplňkovou roli. Různé kampeličky, municipální platební apoukázkové systémy či vnitropodniková banka pro zaměstnance (známá unás např. zAgrokombinátu Slušovice) neruší funkce peněz. Podobně jako zemské amunicipální subjekty jsou ipeněžní družstva vsilném tlaku konkurence.

Lokální projekty mají prostě jiný význam. Do systému regionálních měn, jako je bavorský „chiemgauer“, se mohou zapojit občané, podniky imístní banky. Ale tento oběhový nástroj je zakotven dočasným kurzem ke standardní měně (euru). Poukázky na odpracované hodiny, jako jsou známé „Ithaca hours“, jsou spíše sociálním než měnovým systémem. Ani stravenky se asi vroli peněz nezabydlí, kšeft se stravenkami vpodobě jejich přeprodávání (tedy komodifikace této poukázky) jen ukazuje, že se vjejich oběhu znich také stává zboží. Podobně si lze představit obchod spoukázkami poskytovanými místo peněžního plnění sociálně vyloučeným, aby je nemohli nacpat do automatů.

Klíčový ekonomický vztah je nejen pro levici samozřejmě vlastnictví. Právníci mají sklon zužovat pojem vlastnictví jako dispoziční právo lidí kvěcem. Stím souvisejí koncepty vycházející zoddělení ekonomické, zhodnocovací funkce kapitálu od procesu přivlastňování (od výroby přes rozdělování, směnu až po spotřebu). Pouhá držba různých hmotných inehmotných statků, rozšířená navíc na více osob, se tak jeví měkkou, méně významnou silou. Bezpředsudečnost přístupu kotázkám vlastnictví znamená postupovat bez nepřiměřených redukcí tématu, ale ibez normativního vizionářství opouštějícího půdu poctivé teorie.

Práce je ze své podstaty společenská činnost aprávní formu přivlastňování jejích výsledků předbíhá život sám. Stím se snažili vypořádat mnozí myslitelé, seriózní ijurodiví. Právem byl zesměšňován slavný výrok „vlastnictví je krádež“ od francouzského myslitele ataké poslance Národního shromáždění Pierra Josepha Proudhona (1809–1865), kterým dává idealisticky do klatby zisk zvlastněného majetku.[21] Nejde oto, že se do Proudhona trefuje sám Karel Marx, ten nemusí být pro každého autorita. Jde oto, že přiřazovat ktéto ekonomické věci etická či povrchně právní hodnocení je mimo.

Odpor kehromadění majetku má svou historii ve vědomí jednotlivce ispolečnosti. Už na obraze Hieronyma Bosche ze16. století můžeme nalézt postavičku človíčka kálejícího zlato. Tento mistr nestvůrnosti odkrývající chaos nevědomí, když se hroutí chrámy rozumu, tak symbolizoval zbanálnění bohatství. Honoré de Balzac zase řekl, že vpozadí každého majetku je zločin. Moralizující Proudhon to ale domyslel kzávěru, že stačí peněžníkům zákonem zakázat zisk abude konec bezpracných zisků, atudíž ivykořisťování. Vize zespolečenštění výrobních prostředků byla pro Marxe zásadní, řešil ho však ve velmi obecné poloze. Nabízí tím určité filozofické řešení odcizení člověka vsystému ekonomických vztahů. Praxe vminulém století však odhalila, že totální abyrokratické postátnění není také dobrou cestou.

Na negativní důsledky centralizace formálních vlastnických práv vetatistickém modelu by se nemělo zapomínat. Zespolečenštění bylo totiž realizováno hierarchizovaným mocenským monopolem. Někteří pak likvidaci kapitalistického vlastnictví pochopili vduchu dávné rady Machivelliho: „Třeba vyhubit ty, které jsme oloupili, aby se náš nepřítel nemohl snimi spojit!“.[22] Výsledek lze označit jako formální anedokonalé zespolečenštění (kvazivlastnictví neumožnuje pracujícím realizovat deklarované vlastnické funkce). Jeho nefunkčnost pak vede ke vzniku neformálních společenských vztahů (tzv. neviditelné vlastnictví). Šedá ekonomika pak vznikala živelně ivbyrokratickém modelu.

Pokus reformistů vroce 68 zavést ve výrobě tzv. podnikové vlastnictví byl označen za zdroj hospodářské anarchie arevizionistický pokus oslabit státní centrum adezintegrovat vlastnické zájmy společnosti. Tradiční konkurence hospodářských jednotek měla být vtomto modelu nahrazena jakousi asociativní formou kompetitivnosti spomocí ekonomické demokracie. Model ale vČSSR nikdy nebyl spuštěn (jugoslávský experiment ano, ale nedokázal se vymanit zrámce příkazní ekonomiky). To ovlivnilo ibyrokratický přístup kprivatizaci po roce 1989, která byla určitým odrazem autoritářské nacionalizace po roce 1948.

Inovace přístupu kvlastnictví stála vzákladech nově vznikající KSČM vroce 1990. Přístup byl dán zásadní programovou orientací této strany na ekonomickou pluralitu arovnoprávnost vlastnických forem. Alespoň podle programu se oprostila od představ oškodlivosti jakéhokoliv soukromého vlastnictví (tento přístup se začal prosazovat již během přestavbového období). Současně odmítala jen nahradit monopol státně byrokratického vlastnictví jiným monopolem– monopolem soukromého vlastnictví vrukou privatizačních elit. Při svém vzniku KSČM požadovala zejména účinnou privatizaci ve sféře služeb amalovýrobě.

Být pro pluralitu vlastnických forem asoučasně kriticky mluvit oprivatizačních trestných činech je možné.[23] Na vládní privatizaci lze kritizovat především to, že byla součástí tzv. šokové transformace, že byla připravována technokraticky ařízena byrokraticky. Místo přechodu kefektivnímu výkonu vlastnických práv vláda otevřela tzv. velkým zhasnutím jen cestu úzké vrstvě spekulantů, kteří se rekrutovali ze šedé ekonomiky, ze zprostředkovatelů zájmů zahraničního kapitálu, ale izinsiderů zbývalých hospodářských nomenklatur. Odpovědné spoluvlastnictví zaměstnanců se nepřipouštělo, podíl společenského vlastnictví byl extrémně minimalizován.

Vlastní privatizační alternativu nabídla KSČM vúnoru 1991. Jádrem byla demokratická přeměna vlastnických vztahů, kde privatizaci státních podniků mělo předcházet jejich odstátnění. Státní akciovky měly na svůj účet na trhu hospodařit na majetku propachtovaném státním holdingem »Fond hospodářské obnovy«. Pronájmy či prodeje tohoto majetku by pak postupně vedly ke kontrolované míře privatizace. Na jaře 1991 byl ale nakonec schválen zákon ovelké privatizaci, který znamenal radikální vlastnický převrat.

Do privatizace byl vložen majetek vúčetní hodnotě dvou bilionů korun. Ztoho půl bilionu bylo převedeno na obce, různé neziskovky adružstva a200 miliard korun bylo předmětem restitucí. Zákon omalé privatizaci (říjen 1990) otevřel metodu dražeb, které vyhnaly cenu do výše běžnému zájemci nepřístupné aotevřely cestu strukturám šedé ekonomiky, aby si zde legalizovaly své nekalé příjmy. Výnos zmalé privatizace nakonec činil 50 miliard korun.

Vznikem ministerstva pro privatizaci byl prodej národního majetku svěřen do rukou skupiny byrokratů. Předmětem velké privatizace byl majetek účetní hodnoty 1,2 bilionu Kč. Na majetek zhruba za půl bilionu korun byla uplatněna kupónová metoda, zbytek byl privatizován standardní metodou (přímé prodeje, veřejné soutěže, dražby) aněco zůstalo jako státní podíly. Upřednostňovala se rychlost změny vlastníků před hledáním plnohodnotného vlastnictví vrůzných vlastnických sektorech. Personální unie privatizátorů sostřílenou normalizační nomenklaturou vedla kevzniku kapitalismu prorostlého nepotickými strukturami.

Kupónovka se ukázala být propadákem, naivní představy olidovém rentiérství ajistotě desetinásobku byly jen zastíracím manévrem. Miliony drobných akcionářů nahradily slabě regulované, ale oto dravější soukromé investiční fondy. Stále ještě státní banky úvěrovaly privatizační projekty tak, že vjejich portfoliu zůstalo vysoké procento toxických aktiv. Sanace polostátních bank zveřejných zdrojů pak stát stály přes 400 miliard korun. Státu nakonec zůstaly výnosy, které byly jen zlomkem původní ceny privatizovaného majetku. Tak vznikla nová moc– na úkor prosperity ase ztrátami ve stovkách miliard.

Současná kontrola majetku velkými soukromými korporacemi zásadně předurčuje hierarchie reálné ekonomické moci. Konflikt růstu společenskosti ekonomie asoukromovlastnického charakteru přivlastňování však dnes není tak přímočarý jako za časů Marxe. Na jedné straně roste význam managerské kontroly, kdy vlastník deleguje kompetence na speciálně vyčleněnou skupinu svýsadním kvalifikačním ainformačním postavením. Tzv. organizační kapitál je tvořen řídicím atechnickým aparátem na různých úrovních.

Na druhé straně probíhá difuze vlastnictví vprocesu demokratizace kapitálu, která rozšiřuje počet aktérů stzv. měkkou silou asasymetrií práv aodpovědnosti. Problém pána asprávce je ivtom, že pán (holder) je zainteresován na ceně akcií, správce (manager) je zainteresován na svých odměnách. Odstraňuje to prorůstání těchto kategorií. Ani různé proměny forem vlastnictví tedy neopravňují myšlenku na nějakou vlastnickou neutralitu.Kritická reflexe koncepcí managerské revoluce, lidového kapitalismu či sdíleného užívání něčího majetku potvrzuje, že role vlastnictví ipřes jeho zprostředkování nemizí.

Včasech koncentrace vlastnictví zrála role managerské aristokracie, vdecentralizovaných systémech se objevuje problém aktivní účasti plebsu. Umí lépe kontrolovat ekonomiku managerismus, nebo difuze vlastnictví? Do jaké míry tržní tlak koriguje selhání managementu či slabost kontroly akcionářů? Osamostatnění rozhodovací moci ademokratizace ekonomického rozhodování zesilují zprostředkovanost vlastnictví. Trend odrážející společenskost práce se tak projevuje rozporně. To samozřejmě neznamená zánik vlastnictví ani to, že logiku kapitálu časem automaticky vystřídá vzájemná kooperace společných vlastníků. Jen to, že problém pána asprávce absence trhu zhoršuje.

Pocit, že pojem vlastnictví ztrácí různými proměnami řídicích amocenských struktur, různých pachtovních, leasingových, licenčních aj. technik na významu, že vlastnictví lze redukovat na právní otázky držby aokamžité dispozice, není ani dnes oprávněný. Ostatně kdyby tomu bylo jinak, proč např. církve nyní tak bojují ojasně deklarovaná vlastnická práva na rozsáhlý majetek aproč obešly možnost použít pro své nároky restitučních zákonů azvolily formu zákona ovztahu státu acírkví? Zdá se, že jejich odpověď na onu frommovskou otázku „Být či mít?“ je jasná…

Zejména česká ekonomika je otevřená pohybu nejen obchodu, ale ipohybu výrobních faktorů. Za globalizace dochází květšímu pohybu kapitálu. To nelze zakázat, ale je třeba hlídat vzájemnou bilanci. Transformace otevřela naši zemi zahraničnímu kapitálu. Vlna investorů přišla svelkou privatizací, kdy skupovali levně naše firmy, méně investorů zakládalo unás nové firmy na zelené louce. Druhá vlna přišla kolem roku 2000, kdy vznikl zákon oinvestičních pobídkách. Export českého kapitálu je ale podstatně menší.

Tento stav je kritizován jako nový kolonialismus, kdy ČR ztratila strategický vliv amenší české firmy měly spíše obslužný charakter.[24] Jsme periferií ovládanou TNC asnimi spojenými hodnotovými řetězci. Zahraniční investoři unás přímo získali klíčový podíl zejm. vpeněžnictví, ve strojírenství (zejm. výrobě motorových vozidel) ataké skupovali nemovitosti. Otázkou je, jak zrovnoprávnit české investory apřimět ty ze zahraničí kreinvestování zisku na našem území, do české ekonomiky.

Apriorní odpor kzahraničním investorům by byl samozřejmě nerozum, přinášejí volné finanční zdroje, moderní technologie. Ale také mohou usilovat okontrolu nad našimi firmami, dokonce otzv. nepřátelské převzetí súmyslem utlumit výrobu aobsadit trh. Asnaha přitáhnout zahraniční investory pobídkami je právem kritizována jako byrokratická, zatížená korupcí. Slabé reinvestice aagresivní daňové plánování pouští následně české ekonomice významně žilou.

Síla velkých korporací vekonomice, ale ipolitice, ústí do procesů oligarchizace. Vytváření volnějších aliancí, decentralizace běžného rozhodování na nižší úrovni avtahování participantů do zhodnocovacího procesu vlastně může oligarchickým strukturám sloužit (Srov. také hra na lidový kapitalismus vkuponové privatizaci). Mezinárodní rozměr ekonomiky podtrhl potřebu dát regulaci mezinárodní rozměr (zejm. voblasti daňových úniků).

Protiváhou privátních korporací může být také silnější veřejný sektor vekonomice včetně možností vládních investic. Také je tu možnost převzetí podniku zaměstnanci. Takový podnik už má jiný model chování, především dává přednost stabilitě před výkonností. Ekonomická demokracie vkoexistenci se sektorem veřejným isoukromým je pak princip, který by mohl být otevřenou odpovědí na perspektivu zespolečenštění výroby.

Alternativní koncepce vlastnictví dnes většinou fungují maximálně jako doplněk mainstreamu. Vlastnické změny po roce 1989 se příliš neinspirovaly praxí ESOP, Mitbestimmung, ringi či různých forem družstevnictví. Ajejich zájmy odsunuly stranou téma ekonomické demokracie (připomínal ho prof.Vaněk, prof.Švejnar). Časy privatizace už vrátit nejdou, ale daleko důslednější zavádění ekonomické demokracie je přirozenou levicovou strategií. Je odpovědí na proces zespolečenštění ekonomiky, ale také odcizení pracujících. Celospolečensky samosprávný systém pak předpokládá demokratické překonání soukromokapitalistického vztahu jako dominantního principu. Ktomu se opakovaně vracejí různí levicoví ekonomové.[25]

Pokud odmítáme monopol soukromého vlastnictví stejně jako státně byrokratický monopol, tak musíme povýšit participační princip ztaktiky na strategii. Politickou demokracii lze považovat za neúplnou bez ekonomické demokracie. Alternativní levice akcentuje ekonomickou demokracii ale někdy příliš obecně. Nejde oto spřádat tu předivo abstraktních utopií otřetí cestě, ale vužitečné hospodářské praxi odkrývat praktický potenciál konkrétních forem. Asoukromé vlastnictví není přitom jen trpěný apendix, ale součást vlastnického mixu, ve kterém se společenské formy prosazují produktivností, ane politickým diktátem.

Šance ekonomické demokracie jsou limitovány nejen zájmy nových vlastníků, ale iorganizací práce podle technologií vdaném oboru azájmem lidí (někteří dávají přednost nižší odpovědnosti akontrole autoritou). Ústavní konformita posilování role společenského či kolektivního vlastnictví je dána především respektem kdemokratickému řešení vztahu mezi potřebou chránit vlastnická práva aveřejným zájmem. Ktomu přistupuje možnost zakladatelské činnosti státu či veřejnoprávních subjektů, možnost vykupování majetku ze soukromýchrukou či konfiskáty unezákonného získání majetku.

Zavádění ekonomické demokracie se neobejde bez využití tržních vztahů azbožně peněžních vztahů. Ukázali jsme si, že výroba zboží implikuje existenci trhu ahodnototvorné mechanismy. Příkazní ekonomika se, doufejme, nevrátí, ale reálně existující oligopol bude třeba regulovat. To předznamenává potřebu regulace ekonomické ataké strategické. Je znakem naší slabosti, že dnes plánují spíše TNC než státy. Nejde onaivní představy řízení společnosti jako správu výroby vjedné továrně, jak si kdysi naivně představoval hrabě Saint-Simon.[26] Jde oplánování strategické, indikativní aparticipativní, vmunicipalitách ikomunitní. Plán dnes plní diagnostickou funkci apomáhá orientovat ekonomické prostředí. Strategické řízení se pak efektivně spojí stržní motivací.

Jaký to rozdíl oproti praxi naplňování principu celospolečenské plánovitosti centrálně direktivním systémem v„command economy“, kde byrokratické rozhodování nahrazuje objektivní ekonomické informace. Nejen diktátoři, ale iněkteří technokraté věřili, že tvorbu cen trhem lze nahradit nějakým kalkulem založeným na interakci mezi centrem apodniky. Ipodle sociologa Maxe Webera (1864–1920), který vnímal ideální byrokracii jako racionální autoritu, se může celospolečenský dirigismus příčit ekonomické racionalitě. Weber chápal byrokratickou hierarchii jako neutrální zónu mezi politickým ahospodářským tlakem. Rozlišoval totiž funkcionalitu managerského plánování korporací od odlidšťující moci.

Antinomie plánu atrhu je tudíž nesmyslná, plánuje se ivtržních ekonomikách. Anaopak vestriktně direktivních systémech sautoritářskými plánovacími úřady mnohdy šlo spíše ohru na plánování. Tato informační hra suplovala systém tržních informací (vyjednávací pole bylo jakýsi kvazitrh), která umožnila ipřežití ekonomicky neefektivních účastníků. Ktéto věci se váže diskuse omožnosti ex ante kalkulace spomocí kybernetiky. To ovšem samo osobě není důkazem netržních řešení. Ikdyž jsou transakce uskutečňovány ne na tržnici, ale vkyberprostoru alze je simulovat na modelech, nenahradí to reálnou ekonomiku.

Otázky informační alokální ekonomiky mohou mít dnes určitý vliv na charakter apředvídání směny zboží. Ekonomové W. Paul Cockshott aAllin Cottrell jen navázali vdnešní informační éře na historickou hypotézu osubstituci trhu racionální společenskou kalkulací zřejmou již uNovožilova či Langeho.[27] Ale to, že transakce dnes často probíhají vbezhotovostní, nemateriální podobě ana obrazovkách počítačů, nemění nic na podstatě potřeby směny různých komodit. Anaturální směna lokálního charakteru je jen doplněk.

Nové technologie aproměny dělby práce přinášejí „pirátské“ pohledy nejen na chápání měny, ale ivlastnictví. Je to především systém sdílení různých statků, tzv. share use, který posouvá tradiční pohledy na vlastnické právo. Sdílená ekonomika někdy také bývá označována termíny collaborative economy, access economy nebo například pooling economy. Otázkou samozřejmě je, jak ztakového sdílení profitují jeho účastníci. Přesto na ni někteří účastníci nahlížejí jako na pouhou informační službu na sociální síti.

Právník Ondřej Preuss se domnívá, že se sdílení dotýká podstaty vlastnictví, které může proměnit do alternativy vyššího stupně.[28] Jako příklad Preuss uvádí společné využívání automobilů vsouvislosti staxislužbou Uber. Autor naznačuje, že takto už možná stojíme na pokraji „nové doby“. Věhlas získala iplatforma Airbnb, která zprostředkovává pronájmy volné ubytovací kapacity na bázi osobní interakce hostitele iubytovaného azekteré se stalo podnikání tak trochu všedé zóně ekonomiky.

Škála sdílených věcí se rozšiřuje avkvětnu 2013 proběhl dokonce vSan Francisku první summit věnovaný pouze otázce sdílení práv. Klasické sdílení funguje tak, že několik lidí si dohromady koupí vozidlo astřídavě ho např. dle dohodnutého rozpisu užívá. Případně existuje síť vozidel, kde si jako alternativu taxislužby může člověk za nějaký poplatek půjčit auto, které je zrovna volné aje nejblíže. Princip sdílení však není žádnou novinkou, už před půl stoletím vznikala vNizozemsku sdílená stanoviště jízdních kol (bikesharing už známe izPrahy při půjčování módních koloběžek).

Těmto přístupům musí konvenovat názor Václava Bělohradského, že je důležitější flexibilní shoda na přístupu kněčemu než děravá obrana vlastnictví něčeho. Anejde jen ovlastnictví informací aautorských práv. Izelení jistě ocení, že přístup kmobilitě vpodobě veřejné dopravy může být důležitější než archaické vlastnictví automobilu. Jediný problém těchto úvah pro vize nějaké strategické proměny společnosti je, že ani model participace, ani model sdílení nemění nerovné postavení mezi rozhodujícími vlastníky. Jen celý systém činí pružnějším, méně hierarchickým asodlišně rozloženými výnosy ariziky. Vtomto smyslu ale pojem vlastnictví nemizí aani zmizet nemůže.

Vúvodu této kapitoly jsem napsal, že oživení ekonomického myšlení levice potřebuje jednak pochopení samotných základů ekonomie jako oboru anové čtení klasických východisek, jednak úklid vtříšti různých invencí. Současná ekonomická teorie je velmi diverzifikovaná, aještě více to platí pro ideologické reflexe ekonomických problémů. Ekonomické paradigma levice může samozřejmě lovit mezi alternativními teoriemi. Jedině vědecky otestovaná syntéza takových východisek, bez ideologicky karikovaných aspíše utopických receptů, může učinit ekonomii pro levici nenahraditelným pomocníkem.

Po velkých krizích se vždy mluví iopřevratu vteorii. Také po finanční krizi vroce 2008 se ozývalo, že začala „einsteinovská revoluce“ vekonomii aže vní sehraje zásadní úlohu pojetí člověka jako společenské bytosti suznáním významu vývoje vhistorickém čase. Chápou to jako reakci na krizi tržního fundamentalismu aderegulace zkonce minulého století. Co ovšem vyvodit ze ztráty přesvědčivosti orthodoxie neoklasické ekonomie? Nepoužitelnost extrému anarchokapitalismu vede kobracení zájmu po syntéze institucionálních apostkeynesovských teorií. Dalším rysem sohledem na krizi klimatickou ana další ekologické hrozby nesporně musí být princip trvale udržitelného rozvoje respektujícího přírodu, ale ikoncept kvality života.

Někteří ekonomové hledají inspiraci na pomezí mezi ekonomií, etikou apravidly pro tříbení politických zájmů. Vprůběhu osmdesátých let je to především konstituční ekonomie. Na rozdíl od neoklasické ekonomie překračuje problém chování ekonomických subjektů tím, že hledá alternativní institucionálně konstituční pravidla, ex ante utvářených na různých úrovních rozhodování. Tento směr osobě říká, že je jakousi „science of legislation“ avnímá ekonomiku jako evoluci na poli konfliktních ekonomických apolitických vztahů (je svého druhu návratem kpolitické ekonomii).

Při formování konstituční ekonomie se vymezily některé nové přístupy oproti tradiční mikro amakroekonomické analýze. Především teorie veřejné volby, teorie vlastnických práv ataké analýza regulačních nástrojů. Vychází ztoho, že selhávají jak trhy, tak vlády aže jsme svědky eroze tradičních modelů chování. Cílem je vznik konsensu vpodobě konstituční smlouvy, který by zajistil rovnováhu mezi efektem donucení amožností zneužití pravidel. Protagonistou tohoto přístupu je především americký ekonom James McGill Buchanan.[29]

Kritikové konstituční ekonomie jí vytýkají metodický individualismus. Řeší interakce jednotlivce vrůzných societách aodmítá exogenně vyvolané preference (vpolemice sagregovanou funkcí blahobytu). Tedy že neplatí předpoklad altruismu ulidí, protože jejich instinkt je prvotně chovat se ve vlastním zájmu. Koncept „homo oeconomicus“ má menší význam, není schopen transparentně řešit štěpení na „winners and loosers“. Ekonomická volba musí podle Buchanana mít koordinované arbitrární omezení. Někteří mu vyčítají, že jeho konstitutivní pravidla povedou komezení demokracie ve prospěch bohatých elit.

Problém ekonomie jako vědy očlověku se snaží překonávat paralely sfyzikou. Specifickou cestou je aplikace teorie chaosu vekonomii. Používaná zejména voblasti dynamicky se rozvíjejících finančních trhů. Pokud se sofistikované finanční deriváty ariziko burzovních krachů stávají zdrojem finanční nestability, je řešení vmatematice? Problém začíná už tam, kde přírodní vědy pracují stvrdými daty, tam ekonom má problém solidních informací. Složité předpoklady testované na podobných datech vedou unelineárních avícedimezionálních jevů kesporným závěrům.

Opakem tohoto přístupu jsou aktuální pronikání psychologických přístupů do ekonomie. Zdůrazňuje se při tom principiálně nejistota vekonomickém rozhodování anedostatek informací. Vnedeterministické situaci se sází na individuální psychologii, která má zreálnit pohled na rozumnost lidského konání. Experimenty vpsychologii avekonomice mapují základní situace. Behaviorální ekonomika pak typizuje určitý průběh chování od vnímání přes vyhodnocování až po rozhodnutí.

Je zřejmé, že tyto metody mohou být užitečné zejm. vmikroekonomii, kde různá kognitivní zkreslení, zpoždění atvar následných očekávání na základě relevantních znalostí mají vliv na chování zejm. spotřebitelů. Ztěchto přístupů nakonec vznikla známá teorie racionálních očekávání. Lidé pracující jak se svou zkušeností, tak spredikcí budoucnosti, přizpůsobují subjektivně svá očekávání faktoru nejistoty. To mění mechanismy rovnováhy, ale má idopad na výkon hospodářských politik. Vextrémních případech tzv. neorakouské psychologické školy se vymezují tzv. negativní práva (jako odpolitizování emise peněz, respekt kvlastnickým právům, omezení cenových ajiných intervencí státu).

Důležitou inspirací ipro levici může být reakce institucionalismu vreakci na vlnu deregulací zkonce minulého století. Tradiční institucionalismus kritizuje zanedbávání role institucí vekonomice. Poradce amerických prezidentů prof.John Kenneth Galbreith (1908–2006) přišel smyšlenkou, že nový industriální stát[30] musí být mixem tržních anetržních institucí. Galbraithovská tradice současně tvrdí, že ekonomika není založena na vzácnosti, nýbrž na hojnosti, ajejím rozdělování. Preference spotřebitele jsou přitom formovány reklamními amarketingovými nástroji, které narušují přirozenou racionálnost alokace.

Proces transformace od industriální kpostindustriální společnosti sdůrazem na koncept ekonomiky vědění se rodil už před půl stoletím. To vyvolává významné změny produkčních systémů ivztahů mezi politikou aekonomikou. Prvky postindustrialismu tak otevírají možnost postkapitalismu, kde by se mělo přesunout ohnisko pozornosti zkonkurence ke spolupráci vrámci „zvláštních institucí“. Nové paradigma může být pravděpodobně výsledkem syntézy evolučního institucionalismu apostkeynesovské ekonomie, případně některých dalších teoretických koncepcí.

Někteří při institucionální revizi ekonomické teorie sahají ikdarwinismu. Prof.Geoffrey Hodgson ktomu říká, že evoluční adarwinovský přístup ke společenskovědní teorii nevysvětluje společenskovědní teorii na základě biologie.[31] Darwinismus se na úrovni sociálně-ekonomické evoluce podle něj primárně uplatňuje prostřednictvím selekce sociálních struktur spíše než individuálních či biologických jednotek. Připomíná, že metodologický individualismus je neudržitelný aže instituce umožnují uspořádané myšlení ajednání.

Vývoj institucionální ekonomie je ovlivněn izmezinárodněním ekonomiky. Moc vglobální éře získává často „exteritoriální statut“. Nejrychleji se vglobálním světě rozvíjí finanční globalizace avíra vjakousi deglobalizaci má podobu pouhého přání. Formální globální instituce nemají kdispozici účinné nadnárodně koncipované regulační nástroje. Vdnešním komplexním světě se prostě musí tradiční levice podle Hodgsona více věnovat řešení sociální nerovnosti světa bez minimalizace trhu aochraně demokracie.

Další inspirací pro překonání krize ekonomické teorie může být analýza proměn charakteru práce. Přesun od bezprostřední výroby keslužbám vede nejen kotázkám na produktivnost práce, ale ina její sociálně psychologický smysl. Umělá inteligence oproti mechanizaci přitom zbavuje lidi nejen dřiny, ale iplacené práce samotné. To, že některé konkrétní práce připomínají známé hladové zdi za Karla IV., je fakt. Azbytečné práce mohou přibývat tím, jak bude relativně ubývat práce vproduktivní sféře. Jak ale mají lidé uvolnění zbezprostřední výroby, nesloužící „kalvínskému kultu práce“, hledat smysluplnou činnost?

Realita tzv. jobless growth (rychleji roste ekonomika než zaměstnanost) je dávno popsána. Tento fenomén byl předvídaný již nad vývojem tzv. organického složení kapitálu. Tedy že kapitál činí práci produktivnější, čímž klesá podíl živé práce na výstupu ekonomiky. Jde pak samozřejmě zejm. oto, jak budou rozdělovány efekty zprocesu nahrazování lidí stroji. Růst produktivity práce je pohlcován krácením nutné pracovní doby, pokud nedojde kpřerozdělení výsledků nadpráce.

Futurista Martin Ford, expert na umělou inteligenci, se rozepisuje omožné budoucnosti bez práce.[32] Je tu hrozba, že automatizace aroboti ohrožují nabídku pracovních míst, protože stroj může nahradit jakoukoliv rutinní činnost. Automatizace arobotizace přináší nejen růst produktivity, ale proměňuje také pracovní trh. Ne vše vyřeší zkrácená pracovní doba, ne všichni mohou dělat kreativní práci umělců avědců. Technologie šlapou na paty ivzdělané elitě. Atento expert se přiklání ktomu, že lidé by měli pobírat peníze bezpracně.

Tyto úvahy inspirují zejména anarchistickou část levice, odkud zaznívají provokativní úvahy, které relativizují hodnotu práce jako práva ipovinnosti. Matoucí je, pokud se za práci označuje ihraní na kytaru, žebrání, nebo užívání si pobytu doma vkruhu rodinném. Požadavek mít nějaké zaměstnání apobírat za ně plat pak ztoho vychází jako asimilace na nekulturu. Je ale imperativ musíš dělat skutečně škodlivá totalitní ideologie, která útočí na Romy, squaterry ajiné, co se odmítají asimilovat vnějaké perverzní robotárně?

Před lety zaujaly levicovou veřejnost názory profesora antropologie Davida Graebera zLondýna (1961–2020). Tento akademik zLondon School of Economics se také identifikoval jako anarchistický aktivista hlásící se khnutí Occupy Wall Street. Graeber vychází zpředpokladu, že vývoj technologie by měl umožnit zkracovat nutnou pracovní dobu aže se tak neděje vočekávané míře.[33] Graeber ve svém esejistickém textu dost skepticky, apředevším paušálně označuje nová zaměstnání jako posunovače papíru ajejich práci označil za práci zbytečnou, nesmyslnou, prostě práci na hovno (Bullshit Job).

Kterou práci ale lze předem takto označit– práci vreklamě, firemní právníky, administrativu? Jen to, co se mně líbí, je práce? Akdyž se mi do něčeho nechce, budu to prostě ignorovat jako ten správný životní způsob? Pokud si prof.Graeber bere na mušku neoblíbené firemní právníky jako příklad onoho „Bullshit“ (asi na rozdíl od antropologů), vzniká pocit, že otom, co je společenská práce, lze zcela svévolně rozhodovat. Rozlišit práci zbytečnou aspolečensky žádoucí ale vyžaduje objektivizaci.

Ikdyž se Graeber na kategorii práce nedívá očima ekonoma, ani on netvrdí, že společensky uznaná práce může být jakákoliv činnost. Spíše si všímá problematiky odcizené práce akulturních důsledků vytěsňování lidí zbezprostředně produktivní sféry. Práce matka pokroku je možná staré heslo. Ale právě vpracovním procesu přetváří člověk nejen přírodu, ale isám sebe. Lidé chodící do práce nejsou pracující blbci. Práce má ivýznamné socializační funkce– dlouhodobá ztráta práce se projevuje rozpadem společenských návyků. Odcizení práce tedy řešme přes společenské mechanismy, nikoliv adorací nepráce.

Jaké je tedy objektivní měřítko práce, aby si zasloužila odměnu anebyla vnímána jen jako psychologické násilí? Práce opravdu není jakákoliv činnost, ale slouží kuspokojování potřeb člověka vrámci určitého společenství. Vinit konzumerismus, že potřeby rostou alidé spotřebovávají více než kdysi, také není odpověď. Od 19. století, kdy dělníci začali požadovat zkrácení pracovní doby, byla doba pobytu vpráci významně zkrácena. Ani nárůst volného času nás ale nezbavuje ekonomického tlaku, ani potřeby tento čas využívat ike kultivaci produktivnosti. Avlna zkracování pracovní doby narazila na krizi státu blahobytu.

Nežijeme vdobě sběračů kořínků, ale ani ve století páry. Jenže tyto posuny nejsou jednoduché– např. zaměstnanost vkvartéru akvintetu předpokládá ipoměrně vysokou úroveň kvalifikace. Civilizační vývoj umožňuje zbavit se práce otrocky ponižující, ale současně platí ito, že všichni nemohou dělat kreativní práci vědců či umělců. Základem je, aby práce jednotlivce jako zdroj obživy, ale iseberealizace vůbec byla. To souvisí se schopností společnosti práci organizovat.

Práce je především objektivní zdroj obživy vrůzných výrobních podmínkách. Ato se realizuje vdrtivě většině nějakým zaměstnáním či podnikáním. (Rozlišovat mezi prací azaměstnáním je jen sémantika). Nelze ani mechanicky oddělovat nutnou práci anadpráci. Ve složité společenské dělbě práce všichni pracují na druhé avýsledky jejich činnosti jsou zprostředkovány směnou, kde se stvrzuje společenské uznání práce. Práce jednotlivce je součástí celkové práce. Amezi individuální aspolečenskou prací je složitý vztah.

Scivilizačním rozvojem se rozšiřuje produktivní charakter práce na uspokojování dalších společensky uznaných potřeb. Azaměstnání se opravdu už léta přesouvá zprimárního asekundárního sektoru do dalších sektorů, zprostředkovaně produktivních nebo dokonce neproduktivních služeb. Ale ineziskový sektor může prostě žít jen ztoho, že jinde pracující produkují zisk. Také uznání jednoduché práce pro domácnost arodinu je odvislé od možností přerozdělování. Jako mohou vznikat umělé potřeby, tak samozřejmě může vznikat iumělá práce. Ostruktuře nabídky práce ale rozhoduje poptávka po konkrétních statcích.

Společenskost práce ovlivňuje ijejí vlastnické určení, ale uznání práce se nakonec zprostředkuje buď trhem (viz úvahy otrhu práce za socialismu) anebo politickým rozhodnutím, kalkulem. Pro ekonoma je uznáním práce její hodnota při směně jejích výsledků. Společensky uznaná práce je oprotnutí nabídky apoptávky (lokálně či globálně, to už je jen forma). Jestli doma hrajete na skřipky, je zcela vaše věc, pokud vás to neživí. Důležité jsou ispolečenské aspekty péče okvalifikaci či ochranu podmínek práce (zdraví, bezpečnost adalší aspekty kvality pracovního života).

Někdo vidí řešení problému zbytečné práce vdalším krácení fondu pracovní doby bez krácení mezd. Ale kampaň „konec levné práce“ je spíše aspektem sporu orozdělení nadhodnoty než ocharakteru práce. Zkrátit jak pracovní dobu, tak zvýšit životní úroveň, vyžaduje růst produktivity práce. Což souvisí isinvestováním do robotů asdalším vytěsňováním lidí zvýroby. Před ztrátou práce má lidi chránit naopak garantovaná práce, tedy že veřejný sektor je zaměstnavatel tzv. poslední instance. Tedy zveřejných zdrojů platit různé lokální, sociální aenvironmentální projekty (ovšem nikoliv jako nucené práce).

Cestu od „bullshit job“ nevyřeší ani vizionářské představy orozšíření tzv. nepodmíněného základního příjmu. Tedy poskytovat všem lidem bezpracný příjem neboli tzv. demogrant.[34] Kromě ztráty pracovní motivace tento experiment srovnou dávkou nahrazuje systém sociálních polštářů amůže vést kezhoršení sociální situace různých sociálních skupin. Sociální systém modernizovat potřebuje, ale podobné experimenty nejsou jeho funkční náhrada. Jako plošný systém zajištující minimální příjem každému člověku také nikde na světě neexistuje.

Posun vekonomické teorii by měla pomoci najít iadekvátní hospodářská strategie. Pravice programově usiluje odalší umenšení státu (argumentuje neefektivností veřejné alokace zdrojů aselhávání veřejného rozhodování). Levice je za větší odpovědnost veřejné moci astátu, ikdyž poučena minulostí nechce monopol státu vekonomice. Tradičním nástrojem politické levice je využívání redistributivních kanálů veřejných financí kvyrovnávání neoprávněných rozdílů.

Vpodstatě každý, tedy ipolitická levice, se musí při prosazování hospodářské strategie porovnat sproblémem ekonomické moci. Musíme empiricky identifikovat architekturu ekonomické moci ve 21. století ve světě iunás doma. Realita je dnes tak složitá, že nevystačíme ani svírou ve svobodný trh, ani skonspiracemi ospiknutí světového řádu ukrytých megavlastníků.[35] Je pravdou, že významnou část světové ekonomiky kontroluje několik TNC. Jde ale často okontrolu nepřímou, aijejich vlastnická ařídicí struktura je velmi zprostředkovaná.

Otázkou je, zda ajak vůči této spíše alianční avelmi variabilní struktuře použít politickou sílu? Pokud mluvíme otom, že jádro této chobotnice prezentuje jen část globálních výnosů, ale kontroluje většinu ekonomiky, součástí tohoto problému je, že jde zvelké části oprocesy samoorganizace aže tyto alianční sítě nejsou příliš stabilní. To jim ale současně umožnuje přenášet náklady na slabší části této metastruktury. Pro malou ČR to znamená, že stát svlastní ekonomickou základnou může vytvářet protiváhu velkým korporacím. Skutečné strategické řízení vmalé zemi však nemůže odhlížet od fenoménu zmezinárodnění ekonomiky anezbytnosti napojení na integrační struktury.

Ochrana ekonomické moci ČR může být posílena fixací role veřejného sektoru ústavním zákonem. Dalším krokem může být vytvořit veřejný fond pro strategické investice státu. Také pravidla pro správu portfolia státních majetkových podílů. Manévrovací prostor ovšem máme vČR velmi omezený, tradiční potenciály české ekonomiky se vyčerpávají anové nevznikají či chátrají. Vminulé éře jsme prošli etapou silného průmyslového rozvoje. Terciarizace ekonomiky ale nepřinesla dostatečný vzestup služeb voblasti vzdělanosti, inovací ainformací. Tvořivá destrukce trhem moc nefungovala aani vstupu do společného hospodářského prostoru EU jsme nevyužili dostatečně.

To není proti svobodě podnikání. Soukromá iniciativa může přinášet významné podněty. Pro mnohé je vlastní podnikání alternativa, jak se uživit. Podnikání může ale vázat ina komunitní, municipální, družstevní hospodaření. Řada výzev leží voblasti mikromanagementu malých firem. Strategické jsou ale investice sdlouhodobou návratností, konkurenceschopnost ikooperace voblasti znalostí. To se zvládnout nedá nějakou lokalizací auž vůbec ne protekcionismem.

Specifickým problémem pro ČR je otázka měnové suverenity. Srovnání ČR využívající vlastní měnu aSlovenska využívajícího euro nedává odpověď. Rozhřešení nedává ani zkušenost změnové intervence 2013–2017, která měla být obranou před deflační spirálou apodpořila devalvací export, atudíž iekonomický růst. Jedni to hodnotí jako škodlivé, protože udržuje ekonomiku na práškách (umělý kurs nelze udržovat donekonečna), zlevňuje pro zahraniční kapitál českou práci (vyváží její výsledky pod cenou) avede kextrémní struktuře devizových rezerv. Země svlastní měnou mají aktuálně vyšší inflaci než země eurozóny. Není kdispozici závěrečný účet za exit změnového závazku, tudíž nelze potvrdit, zda byl tento boj sdeflační pastí příliš drahý špás.

Další otázkou je daňová suverenita. Daň je důležitým nástrojem národohospodářské politiky, ale boj sdaňovými úniky vyžaduje minimálně nadnárodní daňovou harmonizaci. Vposledních desetiletích klesalo zdanění kapitálu azejména ve východní Evropě bylo eliminováno progresivní zdanění jako údajný bič na úspěšné.

Slabá levice nebyla schopna své solidární daňové představy vparlamentech prosadit. Jestli před světovou finanční krizí odbory prosazovaly progresi udaně zpříjmů avyšší sazby ukorporátních daní, tak po volbách vroce 2013 si ANO vSobotkově vládě vynutilo daňový klid. Obdobně tomu bylo vroce 2018 při vzniku menšinové vlády Andreje Babiše. Odbory se rozhodly takticky upřednostnit mzdový růst před daňovou progresí. Střetovým tématem zůstávají odvody na sociální azdravotní pojištění. Fialova vláda zroku 2022 už vyhlásila výslovně šetření na státu astrop daňového břemene.

Přitom by větší zdanění bohatství přispělo ke sbilancování veřejných financí asnížení tendence kdeficitům. Větší zdanění korporací by zmírnilo transfery prostředků, které ve velkém odtékají do zahraničí. Korporace odmítají sjednotit korporátní daně vrámci EU aargumentují utoho daňovou konkurencí, která spolu se mzdovou konkurencí je důležitou výhodou pro kapitál na našem území.

Tlak na konec levné práce vychází vČR ztoho, že se unás dlouhodobě rozpojila konvergence ekonomické úrovně akonvergence mzdové hladiny. Předmětem sváru zůstaly především minimální mzdy. Mzda pod náklady reprodukce pracovní síly ztrácí smysl, demotivuje apokud by minimální mzda byla systémovým zlem (podle neoliberálů brání větší pružnosti trhu směrem dolů, atím zhorší zaměstnatelnost lidí), pak se to podobá tomu, kdyby otrokář tvrdil, že zrušení otroctví škodí otrokům.

Čím tedy můžeme dnes vČR přispět kvzestupu ekonomického myšlení? Je to především kritická analýza zkušeností staré průmyslové země aprohry experimentu před rokem 1989 opřeného opříkazní ekonomiku. Dále pak realistické pojetí požadavku přiměřené ekonomické suverenity malého státu včase globalizace aintegrace. No apochopitelně vpochopení, kam směřují nové technologické trendy proměňující charakter výrobních sil, jak vypadají procesy koncentrace ekonomické moci, jak se bude měnit společenská dělba práce aobjektivní ohodnocení produktivnosti práce jako klíčový faktor ekonomické motivace.

Antiekonomismem anerespektováním faktů vývoje materiálního základu civilizace jen vyklidíme prostor konkurenci. Faktické zaostávání české ekonomiky lze datovat někam kestartu tzv. třetí průmyslové revoluce (zhruba šedesátá léta minulého století). Nostalgické ohlížení se po úspěších národní ekonomiky zčasů tzv. druhé průmyslové revoluce nám nepomůže. Pokud jsme se na počátku Masarykovy republiky svou ekonomickou úrovní umísťovali na 20. místě na světě, vroce 1989 na místě 28. avsoučasnosti až na místě cca 40., ukazuje to názorně, že ikdyž se výkon naší ekonomiky dlouhodobě zvyšoval, jiní nás předbíhali. Start čtvrté průmyslové revoluce nás nezastihl vdobré kondici aplatí to bohužel ipro ekonomické myšlení (na politické levici je tento problém ještě markantnější).