IDENTIFIKACE

MÉ

IDENTITY

IDENTIFIKACE

MÉ

IDENTITY

Zdeněk Pospíšil

© Zdeněk Pospíšil, 2022

Ilustrations © Josef Velčovský, 2022

Cover art © Josef Velčovský, 2022

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2022

ISBN 978-80-278-0086-5 (print)

ISBN 978-80-278-1211-0 (ePub)

ISBN 978-80-278-1212-7 (mobi)

ISBN 978-80-278-1213-4 (pdf)

Každá doba je těhotná něčím novým,

ale ještě neví, s kým to má.

To se ukáže až podle podoby.

Poznámka Jana Wericha

Hledání kořenů mého bytí

Už delší dobu uvažuji, že se pokusím napsat alespoň „vybrané střípky“ o tom, co ovlivnilo můj život i úvahy a jak jsem prožíval dobu, která je dnes pochopitelně interpretována i těmi, kteří ji nezažili. Jejich zkoumání i časový odstup pojímají události jako historii a vkládají do ní většinou současný náhled i měřítka. My, kteří jsme ji prožili, do tohoto období promítáme své dětství a mládí, sílu, kterou jsme tenkrát měli, i současnou paměť, která si vybavuje jen některé činy. A proč to nepřiznat, sdělujeme zpravidla jen to, co nás staví do žádoucího světla. Ne že bychom chtěli něco zamlčet. Klademe si však otázku, zda je to důvod vše přiznat. Podvědomě si vybíráme jen to, co vykresluje náš obraz v žádoucích barvách. Dokonce usilujeme o to, abychom byli příznivě vnímáni druhými. Snažíme se také svoji interpretaci obhajovat proti těm, kteří vidí průběh událostí jinak a prosazují svůj úhel pohledu na dějiny.

***

Na počátku je úvaha, zda by bylo lepší postupovat chronologicky, či retrospektivně. Výsledkem zvážení bývá více či méně zdařilá kombinace těchto přístupů. Mají své přednosti a předurčují, jak uchopíme nejen téma, ale i obraz o něm. Tedy skutečnost a utváření si představy o ní. Z možných řešení jsem zvolil tematické retrospektivní nastolení otázek, které zachycuje mé tehdejší i současné názory.

***

Stárnutí může mít jednu z mála výhod spočívající v tom, že se člověk během svého života nutně setká s různými názory na hodnocení nejen současných událostí, ale i těch, které jsou nesmazatelnou součástí naší historie. Vytváří si názor nejen na děje, ale i na ty, kteří je interpretují.

Použití ich formy v některých pasážích knihy netvoří ještě obraz doby, ale výpověď autora o způsobu vidění toho, co prožil, respektive jak se dívá na děje, které se staly součástí jeho života. A také o tom, jak se mění a zda je dost starý na to, aby věděl, co ho čeká v budoucnu. Až zpětný pohled mu ukazuje, do jaké míry byl předvídavý a moudrý, aby předjímal důsledky svých kroků a tímto poznáním se řídil. Často přemýšlí o tom, zda náhodné, mnohdy těžko vysvětlitelné kroky určily jeho ukotvení a jednání. Tedy zda vnímání okolního světa a názor dostatečně věrně zaznamenaly skutečnost, ve které žil, a zda hodnocení není příliš „vychýleno“.

Někdy si uvědomuje, že prošel dnes oblíbenou krizí středního věku, kdy se člověk snaží dohnat to, co kdysi zanedbal. Hledá si k sobě někoho, kdo mu poskytne pocit návratu zpět a zpravidla i estetický a sexuální prožitek, který už neočekával. Vytváří to u něho pocit, že on na rozdíl od ostatních nestárne a sil má na rozdávání. Až ztráta majetku, zlaté karty či infarkt vedou k tomu, že nohy se vrátí na zem. I když i pobyt v luxusním sanatoriu má své záludnosti a vystavuje člověka tomu, aby učinil další pokus o změnu reality. Ani si neuvědomuje svůj stav a to, že zde panuje jistý řád a že vyšetření, procedury, strava i volný čas mívají stanovený rytmus. Nejistota další existence ovšem zpravidla vede k pokusu o hledání změny a přehodnocení náhledu. U některých k upevnění dřívějších hodnot.

***

Když člověk dosáhne určitého věku, začne se ohlížet zpět, aby učinil nejen „bilanci“ vývoje společnosti, ale i svých činů, postojů a myšlenek. Patřím mezi ty, co se dívají na sebe, své skutky i myšlenky, které k nim vedly. Nepatřím však mezi ty, kteří poplivou svůj dosavadní život proto, že se změnila doba. Neposypu si hlavu popelem a nebudu se na svá tehdejší rozhodnutí dívat prizmatem dnešní doby

***

Kontinuita a diskontinuita myšlení člověka jsou dány jeho poznáním a charakterem. Tedy interpretací poznaného a uvěřitelným posunem názoru. Jak je ukázáno dále, zlom ve vývoji společnosti, chcete-li revoluce, znamená v mnoha případech nejen změnu postavení, ale i názorů člověka. Historicky i aktuálně vidíme, že každá změna společnosti má také vývoj, který vede k nutné diferenciaci postavení i názorů. Uvědomuji si to, proto je mé vidění pouze jedním z možných úhlů pohledu na minulost.

***

S postupujícím věkem stále více pociťuji závažnou skutečnost, která se mi čím dál častěji připomíná. Nemohu si totiž aktuálně vybavit některá slova a jména. Kamarádi tvrdí, že je to přirozené! Jiní to nazývají stařeckou demencí, lékaři Alzheimerovou chorobou či důsledkem covidu. Dokud jsem ovšem nepředhonil v tomto směru své vrstevníky, mohu souhlasit s tím, že to souvisí se stárnutím. Až se dostanu do čela pelotonu, pravděpodobně si deficitu ani nevšimnu.

Sebeanalýza ovšem potvrzuje, že se neustále zmenšuje má slovní zásoba. Je to zapříčiněno tím, že některá slova z ní, díky výše uvedené skutečnosti i jejich nepoužívání, vypadla. Kromě toho se mění mluva. Mnou zafixované pojmy získávají pro mě překvapivý obsah. Začala se rychle ve velké míře používat slova z cizích jazyků, kterým úplně nerozumím, respektive neumím jim dát přesný význam. Přemýšlím pak o tom, zda chyba spočívá ve mně, či v uživateli pojmu.

***

Důvodem je mnohdy i zapomínání a nechtěné vybavování některých dávno zapomenutých situací a myšlenek. Retrospektiva ukazuje, že ne vždy se člověk zachová jako předvídavý hrdina nebo mesiáš. Bývá i Jidášem schopným zradit blízkého člověka. Život nás učí, že minulé jednání ovlivňuje budoucí kroky člověka. Snadno si zvykneme na to, co se nám dříve osvědčilo, byť to v nás třeba vzbuzuje pochybnosti. O nás a našem usilování. V opačném případě se stáváme nositeli, nebo dokonce hlasateli hodnot popíraných establishmentem.

Říká se, že vnímaná skutečnost je komedií, která se později opakuje jako tragédie. Někdy se prolínají prvky komedie s tragédií, což odpovídá životu člověka i jeho mnohdy popíranému očekávání. Tedy tomu, že vzestup a pád nepotkávají jen jeho, ale i další lidi. Můžeme se jim však postavit, vytvářet novou naději a změnit tím vnímání okolního světa i sebe jako objektu manipulace. Stát se svébytným subjektem přeměny světa. Je faktem, že naše očekávání se vztahují ke konkrétním lidem. Kroky druhého nás však mnohdy překvapí. Problém tedy nespočívá jen v jeho jednání, ale i v našem vnímání a očekávání.

Je nesporné, že každý si do svého pohledu promítne svoji zkušenost, její vnímání a uchopení i způsob uvažování. I hodnot, kterými posuzuje okolní svět a lidi, se kterými se potkává. Člověk vytváří o sobě mnohdy nevěrohodný obraz, se kterým bývá ztotožňován. Dobře to znají zejména herci filmů, neboť jim jsou přiřazovány vlastnosti postav, které představovali. Sblížení představy s realitou v hlavách diváků vede u některých umělců až k odmítání rolí.

***

Nechci zde rozebírat život Lídy Baarové, neboť to není v souladu s mým přístupem k osudu druhých, nekoresponduje to s mou osobní zkušeností ani pojetím a myšlenkami. Z filmu (stárnoucí herečku zde přestavuje Zdena Procházková), který zčásti přiblížil historické události, je zejména patrné morální dilema hlavní postavy, ale i jejího okolí. V závěru filmu Lída Baarová říká, že její rozhovor byl poslední rolí. Usiluje tedy o to, aby její obraz odpovídal tomu, jak chce být vnímána.

***

Ukazuje to, že nevnímáme lidi, ale obraz, který je o nich vytvářen, respektive prezentaci, která je v naší paměti. Znamená to, že představa o skutečnosti a tradice jsou v nás více zafixovány než realita sama. Vzbuzuje to emoce, kterými se snažíme ahistoricky vnímat dějiny a předělat je k obrazu svému. Čím jsme časově blíže, neřkuli že existují pamětníci, či dokonce přímí účastníci dějů, bývá hodnocení lidí kritičtější a nenechává na nich nit suchou. Naproti tomu dávní vojevůdci a vládci rozlehlých říší se těší obdivu a uznání, neboť lidé nezdůrazňují, že jejich vojenské úspěchy a vládnutí jsou spojeny s násilím, a domnívají se, že tato tvář vládnutí je už dávno zapomenuta.

***

Pálení knih jezuity, obrazoborectví v Rusku, likvidace symbolů minulé nadvlády a instalace nových skulptur interpretujících „žádoucím“ způsobem dějiny mají sice vyjádřit diskontinuitu politického vývoje, nemohou však zachytit změnu myšlení člověka. Ironik by řekl, že dokumentují vítězství hmoty nad myšlenkou, filozof převahu emocí nad rozumem.

***

Nepřeberné množství médií dnes zachycuje historii, příběhy lidí, memoáry, realitu, fantazii, sci-fi či pocity člověka a změny, ke kterým dochází atd. Vývoj spěje od dříve podrobného, pro dnešní generace mnohdy rozvláčného popisu k větší dynamice. I v tom se projevuje rychlost našeho žití a vstřebávání podnětů, respektive neustálého překrývání předchozích informací novými. Mnoho lidí si neuvědomuje, že teprve jakýsi filtr nás může zbavit zloděje času, zabránit zahlcení naší hlavy a vytvořit čas pro pochopení relevance informace, vlastní přemýšlení, zvážení a rozhodnutí.

Naše iluze osobě aodobě

Usběračů kořínků alovců bylo hlavním cílem nasytit žaludek aschovat se před nepřízní počasí. Jak je však možné doložit, vhistorii se postavení člověka vyvíjí, mění se ivlastnosti lidí ajejich představy ailuze osvětě iosobě. Už vinterpretacidávných příběhů můžeme poznat stanovisko jejich vykladačů, neboť donich každý vkládá své vidění motivů avyústění. Můžeme tedy říci, že náš pohled naokolní svět ajeho poznávání jsou významně ovlivněny námi samými, naší historickou pamětí, způsobem myšlení azávěry, kekterým dospíváme, pochybnostmi onich, uvědoměním si nedokonalosti arole našich smyslů isnahou zdokonalit je přístroji atechnologiemi.

Vdějinách člověka lze pozorovat, že se snaží povznést imyšlení omyšlení, chcete-li filozofii. Univerzálnost poznání sebe anašeho okolí nás vede kpřesvědčení, že kreativita afantazie člověka nemají pochopitelné meze, tedy námi dohlédnutelné hranice. Zkoumáme vlastnosti azdroje myšlenek člověka. Dospěli jsme kzávěru, že kidejím jsme schopni dospívat díky mozku člověka. Identifikujeme nejen jeho funkci, ale ijednotlivé oblasti jeho fungování, někdy dokonce technokraticky ijejich „technologický“ výstup. Proč je ovšem myšlenka považována zazajímavý postup filozofie, nebo výplod chorého mozku, určují až tradice, normy apoznání společnosti (komunity). Vybočení ztéto identifikace vede mnohdy kurčení identity člověka– jeho označení zablázna či filozofa. Pohled zpět dohistorie ukazuje, že toto určení provází člověka už oddoby, kdy kzaujetí svého místa vkomunitě začal kromě síly používat imozek.

***

Jedna zřeckýchbájí vypráví, jak Prométheus lstí ukradl bohům oheň avrátil ho lidem. Ani trest, který ho postihl odnejvyššího boha Dia– přikování keskále akaždodenní vyklování jeho jater orlem – ho nepřivedl kprozrazení podvanáct generací skrývaného tajemství. Potéto době však Prométheus přistoupil najakousi výměnu (barter)– orel mu přestane vyrvávat játra aon zato prozradí Diovi, jak to udělat, aby nezanikla jeho nadvláda. Poté se sice mohl navrátit zKavkazu naOlymp, ale jeho podřízenost (závislost) mu měl neustále připomínat prsten svloženým kamenem.

***

Sálající teplo atepelně upravené maso zvířat se staly pro antické lidi připomínkou tohoto činu. Možná však člověka obloukem vrátily dominulého stavu, kdy vhierarchii výše postavená zvířata posvém nasycení dovolila ostatním konzumovat zbytky úlovku. Už vtomto dávném příběhu lze spatřovat pokus činit lidem to, co považujeme zadobro. Ato izacenu lsti azrady!

***

Novější příběh je výkladem křesťanství, onějž se opírá vznik našeho života. Vyšší inteligence (Bůh) vdechuje člověku jeho vlastnosti ařídí jeho kroky. Iona se však občas zmýlí vesvých předpokladech alidé udělají něco netušeného, nebo se dokonce snaží přelstít Boha!

***

Když Bůh vdechl život Adamovi, domníval se, že ten bude žít vRáji obklopen vším, co kesvé spokojenosti potřebuje. Jak už víme, začalo Adamovi být smutno, neboť své myšlenky neměl komu sdělit. Pro Boha to byl důvod kzamyšlení, jak situaci vyřešit. Během hlubokého rozjímání ho napadlo vytvořit Adamovi společnici, která by ho nejen vyslechla, ale ipochopila způsob jeho uvažování. (Pro vznik nové bytosti připadalo jako ideální Adamovo žebro. To, co stálo už napočátku, se jeví jako prozřetelnost vyšší inteligence aschopnosti, kekterým dospíváme svelikým odstupem až nyní.)

Jak se však ukázalo, ani inteligence, která řídí celý svět, nepředjímá všechno. Ani ta netušila, co bude následovat. Nutno uznat, že Evina tělesná schránka by potěšila pohled nejednoho vrstevníka, natož nemohoucího starce. Nedalo jí proto moc práce přemluvit Adama, utrhnout jablko zestromu poznání. Odté doby jsou lidé vyháněni zRáje, neboť se zpěčují vyšší vůli, aje zpochybňována platnost poznání. Zkrátka neváží si toho, že někdo chce naložit nasvá bedra odpovědnost zajejich osud. Jak se říká vjednom vousatém vtipu, když Eva vybídla Adama, aby obrátil list, bylo naráj naZemi ráj zaděláno.

***

Příkladem může být iJidáš a„alternativní“ výklad jeho zrady. Nemusí se ještě jednat ofake news, ale jen podnět kzamyšlení, jaký je vlastně člověk. Jestli vykoupení zesvých „hříchů“ usiluje přenést naněkoho jiného– mesiáše, nebo vojevůdce či diktátora.

Když probíhala poslední večeře syna Boha aMarie Krista, věděl ten, že bude zrazen jedním zesvých spolustolovníků. Jeho předpokladu se není co divit, neboť pootci zdědil některé vlastnosti, které mu umožnily předjímat budoucí události. Kezradě Krista nedošlo, jak se nám snaží namluvit někteří vykladači, zdůvodu třiceti stříbrných, ale uchování jakéhosi statu quo tehdejší společnosti. Rebel Kristus si myslel aprosazoval, že slovo je zákon, který platí pro všechny bez rozdílu jejich sociálního postavení. Toto tvrzení ovšem ohrožovalo tehdejší společnost. Jistý kompromis představoval Jidáš, který se osobě domníval, že se ujme role zprostředkovatele mezi establishmentem aKristem. Vládci mu bylo přislíbeno, že nedojde kfyzické likvidaci Krista, ale pouze kvytlačení jeho myšlenek. Tedy aby bylo zachováno uspořádání avztahy vespolečnosti, je třeba vyhnat nepřizpůsobivého člověka ajeho ideje poslat doříše zapomnění.

***

Vnašich zemích se objevují dvě tradice– až dokonce trpět zasvé ideje či kolaborovat sestablishmentem, nebo se mu alespoň přizpůsobit. Příkladem je Jan Hus. Jeho snahy onápravu společnosti můžeme pokládat zautopické azvolenou cestu zanaivní. Hájení myšlenek zacenu vlastního života svědčí ojeho charakteru inaději, že tím ukáže cestu druhým. Upálení Jana Husa udělalo postaletích ivcírkvi zodporného rebela významného reformátora. Jeho ideje vedly krozštěpení společnosti napřívržence aodpůrce jeho učení akřesťanů nakatolíky aprotestanty. Dokonce iknásilnostem, pronásledování apotlačování myšlenek. Napříkladu Jana Husa je možné ukázat, že některé kroky nečiníme jen pro svou dobu, ale ipro budoucnost.

***

Není odvěci přemýšlet otom, zda jiskra zKostnice nebyla roznětkou pro vzplanutí novějších procesů ajiného chápání člověka. Známé je rčení, že tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až se ucho utrhne. Jinými slovy, tak dlouho probíhá vybočení zvyznávaných ideálů, až lidem dojde trpělivost. Individuu se sice uleví „kupováním odpustků“, to ale nezastaví pohyb vespolečnosti. Těžké přemýšlení odlehčím dobovou anekdotou. Stařičký profesor Zdeněk Nejedlý propagoval husitství jako změnu společnosti atvrdil, že Jan Hus byl zapáleným nositelem revoluce.

***

***

***

***

***

***