Joe Hill

DIVNÉ POČASÍ

Copyright © 2017 by Joe Hill

Published by arrangement with William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers.

Translation © Adéla Bartlová, 2018

Original English title: STRANGE WEATHER

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-673-8 (ePub)

ISBN 978-80-7593-674-5 (mobi)

MOMENTKA

Pro pana Modré nebe:

Aidan Sawyer King. Mám tě rád, kluku.

1

Shelly Beukesová stála pod příjezdovou cestou a mžourala na náš dům z narůžovělého pískovce, jako by ho viděla poprvé v životě. Měla na sobě trenčkot, který by slušel i Humphreymu Bogartovi, a nesla si velkou látkovou tašku s potiskem ananasů a tropických květin. Vypadala, jako by šla jen do supermarketu, pokud by poblíž ovšem nějaký byl. Musel jsem se podívat dvakrát, než mi došlo, co mi na ní nesedí: zapomněla se obout. Nohy měla od špíny skoro černé.

Dělal jsem si v garáži pokusy – tak můj otec nazýval činnost, při které jsem většinou zničil zcela funkční vysavač nebo televizní ovladač. Víc jsem toho zkazil, než vyrobil, ale podařilo se mi například připojit joystick od Atari k rádiu, takže jsem mohl mačkáním střílecího tlačítka přeskakovat mezi stanicemi – byla to sice úplná blbost, ale na porotu školní soutěže mladých vynálezců to udělalo dojem a získal jsem modrou stuhu za kreativitu.

To ráno, kdy se u nás objevila Shelly, jsem pracoval na své party pistoli. Vypadala jako paprskomet ze starého sešitkového sci-fi románu – taková otlučená mosazná trumpeta s pažbou a spouští z lugeru (sletoval jsem k sobě skutečnou trumpetu a dětskou pistoli). Když jste zmáčkli spoušť, ozvalo se zatroubení, odpálil se blesk z foťáku a vyletěla sprška konfet a papírových pentlí. Říkal jsem si, že kdyby se mi zbraň povedla, mohli bychom ji s tátou prodat nějaké továrně na hračky nebo výrobci mejdanových fórků. Jako většina začínajících vynálezců jsem si piloval dovednosti při vyvádění klukovin. V Googlu nepracuje jediný chlap, který by někdy nesnil o vlastnoručně vyrobených rentgenových brýlích, jež by umožňovaly vidět skrz holčičí sukně.

Mířil jsem zrovna tou trapnou bambitkou na ulici a spatřil jsem Shelly přímo v zaměřovači. Sklonil jsem hlaveň a přeměřil jsem si ji přimhouřenýma očima. Já jsem ji viděl, ale ona mě ne. Kdyby se podívala do garáže, viděla by jen neproniknutelnou tmu jako v odkryté důlní šachtě.

Chtěl jsem na ni zavolat, ale potom jsem si všiml těch nohou a slova se mi zadrhla v krku. Nevydal jsem ani hlásku, jen jsem si ji chvíli prohlížel. Její rty se pohybovaly. Něco si šeptala.

Vrhla rychlý pohled směrem, z něhož přišla, jako by se bála, že se za ní něco plíží. Ulice však byla prázdná. Bylo vlhko a svět se dusil pod víkem zamračené oblohy. Pamatuju si, že všichni sousedé vynesli pytle s odpadky a ulice smrděla, protože popeláři měli zpoždění.

Okamžitě mi bylo jasné, že nesmím udělat nic, čím bych ji vylekal. Neměl jsem sice k opatrnosti žádný viditelný důvod – ale většina nejlepších myšlenek vzniká hluboko pod hladinou vědomého uvažování a není v něm nic racionálního. Pravěká část mozku si všímá mnoha drobných náznaků, jichž si ve skutečnosti nemusíme být vědomi.

Takže když jsem šel dolů po svažité příjezdové cestě, měl jsem palce nonšalantně vražené v kapsách a ani jsem se na Shelly přímo nedíval. Mžoural jsem k obzoru, jako bych v dálce pozoroval letadlo. Přiblížil jsem se k ní stejně jako ke kulhajícímu toulavému psu, který vám možná olízne ruku, ale možná po vás taky vystartuje s divoce vyceněnými zuby. Promluvil jsem, až když jsem se ocitl na dosah od ní.

„Jé, dobrý den, paní Beukesová,“ prohodil jsem, jako bych si jí všiml právě teď. „Všechno v pohodě?“

Její hlava se zhoupla směrem ke mně a na buclaté tváři se rozhostil neškodně radostný výraz. „No, nějak jsem se tady zamotala! Došla jsem až sem, ale vůbec nevím proč! Dneska není uklízecí den!“

To jsem nečekal.

Kdysi dávno chodila Shelly k nám domů luxovat, vytírat a poklízet – na čtyři hodiny každé úterý a čtvrtek odpoledne. Už tehdy byla stará, měla ovšem energii a svěžest olympijské hráčky metané. V pátek nám nechávala talíř vláčných sušenek plněných datlemi, obalený fólií na potraviny. Bože můj, ty byly. Ani crème brûlée v luxusní restauraci by nechutnal líp než tyhle sušenky s hrnkem čaje.

Ale v srpnu 1988 mi chybělo posledních pár týdnů do nástupu na střední, a Shelly u nás uklízela vlastně skoro polovinu mého života. Přestala k nám chodit v roce 1982, kdy šla na operaci trojitého bypassu a lékař jí nařídil, že musí odpočívat. Od té doby tedy odpočívala. Nikdy jsem o tom moc nepřemýšlel, ale kdybych se zamyslel, asi by mě napadlo, proč tu práci u nás vůbec brala. Peníze určitě nepotřebovala.

„Paní Beukesová? Poprosil vás náš táta, abyste přišla pomoct Marii?“

Marie, která u nás Shelly vystřídala, byla statná a ne moc chytrá dívka ve věku něco přes dvacet. Hlasitě se smála a měla velkou zadnici srdcovitého tvaru, která vystupovala v mých každovečerních honicích fantaziích. Netušil jsem, proč by si můj otec měl myslet, že Marie potřebuje s něčím pomoct. Pokud jsem věděl, žádnou návštěvu jsme nečekali. Vlastně pochybuju, že u nás kdy nějaká návštěva byla.

Shellyin úsměv trochu pohasl a opět vrhla úzkostlivý pohled za sebe. Když se zase podívala na mě, v obličeji jí zůstala jen slabá stopa dobré nálady a v očích měla strach.

„To já nevím, hochu – ty jo? Neměla bych umýt vanu? Vím, že jsem to minulý týden nestihla a už je pěkně špinavá.“ Shelly Beukesová zašmátrala ve své plátěné tašce a něco si pro sebe mumlala. Když zase zvedla hlavu, rty měla nespokojeně stažené. „Do hajzlu. Zapomněla jsem si doma ten zasranej písek na vany.“

Trhlo to se mnou. I kdyby rozhalila kabát a ukázalo se, že je pod ním nahá, nemohlo by mě to překvapit víc. Shelly Beukesová sice nebyla žádná prudérní dáma – pamatuju si, jak jednou uklízela v tričku s Johnem Belushim – ale nikdy jsem ji neslyšel říct „zasranej“. I „do hajzlu“ bylo o dost jadrnější než výrazy, které obvykle používala.

Shelly si mého údivu nevšimla a pokračovala: „Řekni tátovi, že tu vanu umyju zítra. Za deset minut bude tak vyleštěná, jako by v ní nikdy neseděl jedinej zadek.“

Taška, kterou měla zavěšenou na rameni, se pootevřela. Podíval jsem se dovnitř a spatřil jsem otlučeného a špinavého zahradního trpaslíka, několik prázdných plechovek od limonády a jednu potrhanou starou tenisku.

„Měla bych jít domů,“ pronesla najednou téměř robotickým hlasem. „Afrikán už se musí divit, kam jsem se poděla.“

Afrikán byl její manžel, Lawrence Beukes, který emigroval z Kapského Města ještě předtím, než jsem se narodil. Larrymu teď bylo sedmdesát a neznal jsem nabušenějšího chlapa než on. Kdysi býval vzpěračem a měl vypracované paže a na krku žíly jako cirkusový železný muž. Mohutné tělo pro něj bylo profesionálním nástrojem. Vydělal peníze na řetězci posiloven, které si otevřel v sedmdesátých letech, tedy v době, kdy se do veřejného povědomí probojovávala neuvěřitelná naolejovaná masa svalů jménem Arnold Schwarzenegger. Larry a Arnie se jednou objevili ve stejném kalendáři. Larry byl únorový model a předváděl své svaly na sněhu, oblečený jenom v těsném černém pytlíčku na kulky. Arnie se na červnové stránce leskl na pláži a na obou masivních prackách mu seděla děvčata v bikinách.

Shelly vrhla rychlý pohled přes rameno a začala se šourat pryč směrem, který ji vedl ještě dál od jejího domova. Sotva ode mě odvrátila zrak, zapomněla na mě. Poznal jsem to podle toho, jak jí z obličeje zmizel veškerý výraz. Její rty se začaly pohybovat, jak si pro sebe šeptala nějaké otázky.

„Shelly! Počkejte, chtěl jsem se zeptat pana Beukese, jestli… jestli by…“ Rychle jsem se snažil vymyslet, co bych tak mohl od Larryho Beukese potřebovat. „Jestli nepotřebuje někoho na posekání trávy! Má na práci důležitější věci, že jo? Nevadilo by vám, kdybych šel s vámi?“ Natáhl jsem se po ní a chytil jsem ji za loket, než mi uteče.

Podívala se na mě, cukla sebou – jako bych se k ní nenápadně připlížil –, a potom mi věnovala statečný vzdorný úsměv. „Už ani nevím, jak dlouho staroušovi říkám, že by měl najít někoho na posekání té… té…“ Oči jí pohasly. Nemohla si vzpomenout, cože to potřebuje posekat. Nakonec malinko zavrtěla hlavou a pokračovala: „No, té věci. Pojď se mnou. A víš co?“ Poplácala mě po ruce. „Myslím, že mám někde pár těch sušenek, co máš rád!“

Mrkla na mě a já jsem si byl chvilku dokonce jistý, že mě poznává, a hlavně že poznává sebe. Shelly Beukesová na okamžik nabyla ostrých kontur a vzápětí se zase rozmlžila. Viděl jsem, jak se jí vytrácí vědomí, jako když stmívačem ztlumíte světlo tak, že jen slabě žhne.

Doprovodil jsem ji domů. Nelíbilo se mi, že jde po rozpálené ulici bosá. Bylo dusno a létala spousta komárů. Za chvíli jsem si všiml, že je Shelly rudá a na stařeckém knírku pod nosem jí vyrazil pot, a došlo mi, že by si měla sundat kabát. Ačkoli musím přiznat, že mě tou dobou už napadlo, že je pod ním možná vážně nahá. Vzhledem k tomu, jak byla dezorientovaná, se to nedalo úplně vyloučit. Potlačil jsem obavy a nabídl se, že jí kabát vezmu. Rychle zavrtěla hlavou.

„Nechci, aby mě poznal.“

Znělo to tak praštěně, že jsem na chvíli zapomněl, co se děje, a odpověděl jsem, jako by Shelly byla normální člověk při smyslech, který má rád televizní kvízy a s přímo brutální odhodlaností čistí trouby.

„Kdo?“ zeptal jsem se.

Naklonila se ke mně a sotva slyšitelně zasyčela: „Ten chlap s polaroidem. Ten zatracenej slizák v kabrioletu. Fotí mě, když je Afrikán pryč. Nevím, kolik toho nacvakal, ale nic víc už mu nedám.“ Sevřela mi zápěstí. Pořád byla statná a prsatá, ale ruku měla kostnatou a pokroucenou jako čarodějnice z pohádky. „Nenech ho, aby si tě vyfotil. Nedovol mu, ať začne ubírat.“

„Dám si na něj pozor. Ale fakt, paní Beukesová, vypadáte, že se v tom kabátu upečete. Vezmu vám ho a budeme spolu dávat pozor na toho chlapa. Kdyby se objevil, můžete na sebe kabát hned zase hodit.“

Zaklonila hlavu, přimhouřila oči a prohlížela si mě, jako by četla drobné písmo na konci pochybné smlouvy. Nakonec popotáhla, setřásla obří kabát z ramen a podala mi ho. Nebyla pod ním nahá, ale měla jen černé šortky na cvičení a tričko, které bylo naruby a ještě obráceně, takže jí cedulka poskakovala pod bradou. Nohy měla sukovité a oslnivě bílé, s lýtky protkanými křečovými žílami. Přehodil jsem si propocený a zmačkaný kabát přes paži, vzal jsem Shelly za ruku a šli jsme dál.

Ulice v Golden Orchards, naší malé rezidenční oblasti na sever od Cupertina, byly uspořádané jako překrývající se provazové smyčky, nenašli byste jedinou rovnou linii. Domy na první pohled vypadaly jako směska různých stylů – tady španělské štuky, tam zase cihly a koloniální architektura. Když jste se tu však nějakou dobu potulovali, přišli jste na to, že jde víceméně o jeden a týž model domu – stejné členění interiéru, stejný počet koupelen, stejná okna –, jenom v jiném kabátě.

Beukesovi měli pseudoviktoriánský dům laděný do jakéhosi plážového stylu: v betonu na pěšině byly zalité mušle, na vstupních dveřích visela vybělená mořská hvězdice. Možná se posilovny pana Beukese jmenovaly Neptune Fitness? Nebo Atlantis Athletics? Nebo šlo o nějakou narážku na posilovací stroje Nautilus, které používal? Už si nevzpomínám. Spousta událostí toho dne – 15. srpna 1988 – zůstala v mých vzpomínkách živá, ale myslím, že o tomhle detailu jsem ani tehdy neměl jasno.

Dovedl jsem Shelly ke dveřím, zaklepal jsem na ně, potom jsem zazvonil. Mohl jsem ji tam prostě nechat – byl to koneckonců její dům –, ale přišlo mi, že se to nehodí. Potřeboval jsem Larrymu Beukesovi sdělit, kam se zatoulala, a nějak ne moc trapně ho upozornit, jak je zmatená.

Shelly nedala nijak najevo, že by svůj dům poznávala. Stála u schodů, klidně se rozhlížela a trpělivě čekala. Ještě před chvílí se tvářila šibalsky, a dokonce lehce hrozivě. Teď vypadala spíš jako nudící se babička, která dělá společnost vnukovi, jenž chodí po domech a nabízí předplatné časopisů.

V pokyvujících se bílých květech bzučeli čmeláci. Napadlo mě, že Larry Beukes by opravdu možná potřeboval někoho, kdo by mu posekal trávu. Zahrádka byla neudržovaná a zarostlá a trávník plný pampelišek. Také dům by potřeboval očistit, zpod okapů vykukovaly plesnivé fleky. Nějakou dobu jsem tu nebyl, a kdo ví, kdy jsem se na dům naposledy opravdu podíval, místo abych ho jen zběžně přejel pohledem.

Larry Beukes svůj majetek odjakživa udržoval se svědomitostí a energií pruského polního maršála. Dvakrát týdně se v tričku bez rukávů chopil ruční sekačky a s dramaticky zvednutou bradou se jal předvádět své opálené delťáky (držení těla měl sakra perfektní). Tráva u ostatních domů byla prostě zelená a udržovaná. Ta jeho byla dokonalá.

Když se to stalo, bylo mi třináct, a teprve teď jsem pochopil to, co mi dřív nedošlo: Lawrenci Beukesovi se to vymykalo z rukou. Jeho schopnost poradit si na klidném předměstí s nároky života, byť drobnými, kousek po kousku prohrávala s nutností pečovat o ženu, která se nedokázala postarat sama o sebe. Snad jen díky svému vrozenému optimismu a kondici – smyslu pro osobní disciplínu, chcete-li – dokázal jít dál a namlouvat si, že to všechno zvládne.

Říkal jsem si, že budu možná muset vzít Shelly zpátky k našemu domu a počkat tam s ní, když vtom se na příjezdové cestě objevil Beukesův vínově červený, deset let starý lincoln. Uháněl jako prchající zločinec z televizní detektivky, a když zatočil k domu, jednou pneumatikou vyskočil na chodník. Celý zpocený vystoupil, zakopl a málem upadl.

„Ježíšmarjá, tady seš! Jel jsem tě hledat až do horoucích pekel! Div že mě z teho neklepla pepka.“ Larryho slovník vzbuzoval v člověku myšlenky na apartheid, mučení a diktátory na pozlacených trůnech v mramorových palácích, kde po zdech běhají salamandři. Což nemělo logiku. Vydělal si peníze taháním železa, ne krvavých diamantů. Měl své mouchy – volil Reagana, věřil, že Carl Weathers je skvělý herec a dojímal se u písniček skupiny ABBA –, ale miloval a zbožňoval svou ženu, a vedle toho to byly zcela bezvýznamné vady. „Co to vyvádíš? Jeden se akorát zande zeptat souseda, esi by mu nepučil prací prášek, a ty zatím foukneš, jak dyby tě vodčaroval Kaprfíld!“

Vzal ji za ramena a chvíli to vypadalo, že s ní chce zatřást, ale pak ji místo toho objal. Podíval se přes její rameno na mě a v očích se mu zaleskly slzy.

„To je dobrý, pane Beukesi,“ řekl jsem. „Je v pořádku. Jenom tak… zabloudila.“

„Já jsem nezabloudila,“ ohradila se paní Beukesová a vědoucně se na svého muže usmála. „Schovávala jsem se před polaroiďákem.“

Pan Beukes zavrtěl hlavou. „Ale pšš. Nech toho, žencká. Poď rači z toho slunce… Bože můj, koukej na ty haksny. Škoda že si je nemůžeš sundat, než vlezeš dovnitř. Nataháš tam špínu.“

Zní to možná trochu krutě a bezohledně, ale v očích měl slzy a pronášel to s nabručenou, dotčenou laskavostí, jako by mluvil k milované staré kočce, která se venku poprala a vrátila se s utrženým uchem.

Prošel kolem mě a vystoupal po cihlových schůdcích do domu. Chtěl jsem jít, myslel jsem si, že už si mě nevšímá, ale vtom se otočil a namířil mi třesoucím se prstem na nos.

„Něco pro tebe mám, Michaele Figlione. Nikam mi nefrnkni.“

A bouchl za sebou dveřmi.

2

Z jistého úhlu pohledu se jeho volba slov zdála téměř vtipná. Rozhodně nehrozilo, že bych někam uletěl. Ještě jsme totiž nenakousli jeden detail, který není zrovna… malý. Mé třináctileté já totiž určitě malé nebylo. Byl jsem tlustý. Ne „baculatý“. Neměl jsem „těžké kosti“. Zcela jistě jsem nebyl ani „dobře rostlý“. Když jsem vešel do kuchyně, v kredenci cinkaly skleničky. Když jsem stál v řadě se spolužáky z osmé třídy, vypadal jsem jako bizon mezi kojoty.

Dnes, v době sociálních médií a nekompromisního přístupu k šikaně, nemůžete o někom říct, že je tlusťoch, protože to hned schytáte za diskriminaci. V roce 1988 jsme ale modré ptáčky znali akorát z přírody. Byl jsem tlustý a byl jsem sám; když jste v té době byli tlustí, osamělost k tomu logicky patřila. Měl jsem spoustu času na doprovázení starých dam. Nezanedbával jsem kamarády, protože jsem žádné neměl. Aspoň ne žádné v mém věku. Otec mě občas zavezl do zátoky na pravidelné měsíční setkání klubu S.F. SUPR (Sanfranciské shromáždění uživatelů a přátel robotů), ale většina ostatních účastníků bývala mnohem starší než já. Byly to také ztělesněné stereotypy. Ani je nemusím popisovat, protože je už nejspíš máte před očima jako živé: poďobané obličeje, silné brýle, omylem nezapnuté poklopce. Když jsem se mezi nimi ocitl, neseznámil jsem se jen s tištěnými spoji. Seznámil jsem se i s tím, jak bude vypadat moje budoucnost: depresivní večerní spory o detailech Star Treku a k tomu celibát.

Příjmení Figlione mi dvakrát nepomáhalo, protože spolužactvo ze základní školy z osmdesátých let mě překřtilo na Tlustilona, Hnusilona, anebo mi jednoduše říkali Buzíku. Přezdívky se na mě přilepily jako žvýkačka na podrážku a držely se mě ještě po dvacítce. Dokonce i můj milovaný učitel přírodovědy z páté třídy mi jednou ke všeobecnému veselí omylem řekl Tlustilone, ale aspoň v sobě měl tolik slušnosti, že zčervenal, zatvářil se provinile a omluvil se.

Můj život by mohl být o hodně horší. Byl jsem čistotný a pořádný, a protože jsem se neučil francouzsky, dokázal jsem se vyhnout umístění na seznam nejlepších studentů čili namyšlených šprtů a vlezdoprdelků, kteří si říkali o to, aby jim někdo na chodbě podrazil nohy. Zakusil jsem jen občasné mírné ponižování, a kdykoli si mě někdo dobíral, shovívavě jsem se usmíval, jako by šlo o škádlení mezi kamarády. Shelly Beukesová si nedokázala zapamatovat, co se stalo předešlého dne. Já jsem si to nepamatoval schválně.

Dveře se opět rozletěly a v nich stál Larry Beukes. Otočil jsem se právě včas, abych viděl, jak si jednou mozolnatou tlapou utírá mokrou tvář. Bylo mi trapně a odvrátil jsem zrak. Neměl jsem zkušenosti s plačícími dospělými. Můj otec nebyl moc emotivní člověk a pochybuju, že moje matka byla ten typ, který se snadno rozpláče, ačkoli jsem si nemohl být úplně jistý. Každý rok jsem ji viděl tak dva tři měsíce. Larry Beukes přišel z Afriky, moje máma tam naopak odjela provádět antropologický výzkum a v jistém slova smyslu už se nikdy nevrátila. I když zrovna byla doma, jednou nohou zůstávala deset tisíc kilometrů daleko, mimo můj dosah. Tehdy jsem se kvůli tomu nezlobil. Děti se zlobí kvůli věcem, které jsou blízko nich. Časem se to mění.

„Lítal sem po celým vokolí a hledal sem ji, ženckou jednu zatracenou. To už je potřetí. Myslel sem si, že tentokrát už fakt někde vletí pod auto! Ta zatracená hlupačka – děkuju ti, že si mi ji přived. Pámbu ti žehnej, Michaele Figlione. Pámbu žehnej tvýmu srci.“ Obrátil jednu kapsu naruby a po pěšině a po trávě se rozprskly stříbrné mince a zmačkané bankovky. S hrůzou jsem si uvědomil, že mi chce dát odměnu.

„Ježíš, pane Beukesi. To je dobrý. To nemusíte. Rád jsem pomohl. Nechci… Připadal bych si blbě…“

Přimhouřil jedno oko a tím druhým se na mě upřeně zadíval. „To nejni ňáká vodměna. To je záloha.“ Sehnul se, zvedl desetidolarovou bankovku a podal mi ji. „No šup. Vem si to.“ Protože jsem si peníze nevzal, zastrčil mi je do kapsy mé havajské košile. „Michaele. Dybych musel někam vodjet… Můžu tě požádat, abys mi ji vohlídal? Celej den sem doma a furt hlídám tu praštěnou ženckou, ale vobčas musim nakoupit nebo do posilky, dyž je tam průšvih. Furt je tam ňákej průšvih. Ty chlapi, co pro mě dělaj, uměj zvednout dvoumetrákový železo, ale uměj počítat jenom do desíti. Pak už jim nestačej prsty.“ Poklepal mi na kapsu s penězi a vzal si ode mě Shellyin kabát. Pořád jsem ho měl přehozený přes paži jako číšník utěrku a dočista jsem na něj zapomněl. „Platí? Domluveno?“

„Jistě, pane Beukesi. Hlídala mě, když jsem byl malý. Určitě bych ji mohl… Mohl bych ji…“

„Jo, vohlídat. Je vlastně zase jako děcko. Pámbu chraň ji i mě. Potřebuje někoho, kdo dohlídne, aby se netoulala. Až ho bude zasejc hledat.“

„Polaroiďáka?“

„Řekla ti vo něm?“

Přikývl jsem.

Larry zavrtěl hlavou a uhladil si rukou prořídlé napomádované vlasy. „Bojim se, že jednoho dne někoho uvidí, rozhodne se, že je to von, a bodne ho kuchyňskym nožem. Bóže, co bych pak dělal?“

Nebylo zrovna chytré vykládat takové věci dítěti, které jste se snažili přemluvit, aby dohlíželo na vaši starou, psychicky nemohoucí ženu. Klidně by si mohla usmyslet, že já jsem polaroiďák a zapíchnout ten kuchyňský nůž do mě. Ale Larry byl rozhozený a vynervovaný a nepřemýšlel nad tím, co říká. Mně to ale bylo jedno. Nebál jsem se Shelly Beukesové. Vycítil jsem, že i kdyby nadobro zapomněla, kdo jsem já a kdo je ona sama, její povaha by zůstala stejná. Shelly by pořád byla laskavá, praktická a neschopná skutečně zlého činu.

Larry Beukes se na mě podíval nešťastnýma očima, protkanýma červenými žilkami. „Michaele, ty budeš jednou bohatej. Budeš velkej vynálezce a vyděláš majlant. Uděláš pro mě něco? Pro svýho starýho kámoše Larryho Beukese, kerej strávil poslední roky svýho života ustaranej vo svoji bláznivou ženu s kaší místo mozku? Vo ženckou, kerá mu přinesla víc štěstí, než si kdy zasloužil?“

Zase se dal do pláče. Měl jsem chuť někam zalézt. Místo toho jsem kývl.

„Samozřejmě, pane Beukesi. Samozřejmě.“

„Vynalezni, jak nezestárnout. To je nejhorší hnusárna, jaká se může čoveku přihodit. Nemůžeš bejt věčně mladej, ale stáří je sakramenckej trest.“

3

Šel jsem pak pryč a ani jsem si neuvědomoval, že se pohybuju, natož abych tušil, kam jdu. Bylo mi vedro, byl jsem omámený a v kapse košile jsem měl zmačkanou desetidolarovku, kterou jsem nechtěl. Špinavé adidasky s logem Run DMC mě odnesly na nejbližší místo, kde jsem se jí mohl zbavit.

U hlavní silnice, po níž se přijíždělo do Golden Orchards, byla velká benzínka Mobil s několika řadami pump a příjemně klimatizovaným obchodem, kde se dalo koupit sušené maso, křupky a časopisy s nahotinkami, pokud jste na to měli zákonný věk. To léto jsem si tam dával svůj vlastní mražený koktejl: litrový kelímek plný ledu zalitého vanilkovou coca-colou a doladěného dávkou čehosi, co se jmenovalo Arctic Blu. Mělo to stejnou barvu jako tekutina do ostřikovače a chutnalo to trochu po třešních a trochu po melounu. Zbožňoval jsem Arctic Blu, ale kdybych na něj dnes někde narazil, asi bych si ho nedal. Mým čtyřicetiletým chuťovým buňkám by chutnal po pubertálním smutku.

Toužil jsem po modrém cocacolovém speciálu, ale uvědomil jsem si to až ve chvíli, kdy jsem spatřil dvanáctimetrový sloup s červeným okřídleným koněm, znakem Mobilu. Parkoviště nedávno dostalo nový asfaltový povrch, černý a tlustý jako škraloup. Nad zemí se tetelil vzduch a celé okolí se jemně chvělo jako fata morgána před očima žíznivého poutníka. Nevšímal jsem si bílého cadillacu u pumpy číslo deset ani chlápka, který stál vedle ní, dokud na mě nepromluvil.

„Hej,“ řekl, a když jsem nereagoval – nacházel jsem se v přehřátém polospánku –, oslovil mě znovu a méně přívětivě. „Hej, mišeline.“

To už jsem slyšel. Měl jsem radar nastavený na každou potenciální známku šikany, a „mišelin“ spolu s tónem pobaveného pohrdání spustil varovný signál.

Neměl moc právo vysmívat se lidem kvůli jejich vzhledu, přestože byl dobře oblečený. Tady ovšem jeho šaty působily nepatřičně, takhle se oblékali vyhazovači v klubech v San Francisku, ne zákazníci benzínek na zapadlém předměstí kdesi v Kalifornii. Měl na sobě lesklou černou košili s krátkými rukávy a blýskavými červenými knoflíky, dlouhé černé kalhoty s nažehlenými puky a černé kovbojské boty vyšívané černou a bílou nití.

Jinak byl ale neskutečně šeredný. Bradu měl zapadlou až k dlouhému krku a tváře poseté starými jizvami po akné. Do hněda opálená předloktí pokrývaly dlouhé černé řady vytetovaného starobylého písma. Vinuly se jako hadi až k zápěstím. Na krku měl tenkou vázanku – v osmdesátých letech se takové nosily –, připevněnou sponou z plexiskla. Ve sponě byl zakroucený zažloutlý štír.

„Prosím?“ zeptal jsem se.

„Jdeš dovnitř? Koupit si čokoládu, co?“ Zapíchl tankovací pistoli do nádrže toho svého bílého korábu.

„Ano, pane,“ odpověděl jsem a myslel jsem si u toho, vyliž mi čokoládu, debile.

Sáhl do přední kapsy, vytáhl paklík zažloutlých špinavých bankovek a oddělil z něj dvacku. „Hele, vem to dovnitř a řekni, ať zapnou desítku a – hej, buřte, mluvím na tebe. Poslouchej mě.“

Chvíli jsem nedával pozor, protože moji pozornost upoutal předmět položený na kufru auta: fotoaparát značky Polaroid.

Možná jste moc mladí, než abyste někdy používali polaroid nebo ho aspoň viděli, ale určitě víte, jak vypadá. Originální polaroid je rozeznatelný na první pohled. Představoval tak enormní technologický skok kupředu, že se stal ikonou své doby. Polaroid prostě patří k osmdesátkám stejně jako Pac Man a Reagan.

Dneska má každý foťák v kapse. Možnost zachytit momentku a okamžitě si ji moct prohlédnout není nijak výjimečná. V létě roku 1988 však polaroid patřil k několika málo zařízením, která dovolovala něco vyfotit a fotku víceméně okamžitě vyvolat. Z aparátu vyjel bílý čtvereček se šedým obdélníkem filmu a po několika minutách – nebo rychleji, když jste se čtverečkem mávali, abyste aktivovali vývojku v chemické vrstvě – se z mlhy vynořily obrysy a postupně se proměnily v obrázek. To byl tehdy vrchol techniky.

Když jsem fotoaparát spatřil, hned jsem věděl, že je to on – polaroiďák, před kterým se paní Beukesová schovávala. Slizák v bílém kabrioletu značky Cadillac s červenou střechou a červenými sedadly. Ten chlap ladil jako barevný maniak.

Věděl jsem, že ať si paní Beukesová o tom chlapovi myslí cokoli, nezakládá se to na faktech, je to jen kuckání motoru, který stárne a vypovídá službu. Něco z toho, co řekla, mi však utkvělo v hlavě: Nenech ho, aby si tě vyfotil. Když jsem si to dal všechno dohromady – když jsem si uvědomil, že polaroiďák není výplod fantazie, ale skutečný člověk, který stojí přímo přede mnou –, přejel mi mráz po zádech a po pažích.

„Jo… povídejte. Poslouchám.“

„Na,“ opakoval, „vem si tu dvacku a řekni jim, ať zapnou desítku. Moje autíčko má žízeň. A jestli zbydou drobáky, kluku, tak si je nech od cesty. Kup si nějakou knížku o dietě.“

Ani jsem nezčervenal. Bylo to od něj hnusné, ale já jsem nedával pozor na to, co říká, takže jsem to skoro nezaznamenal.

Na druhý pohled jsem si všiml, že to není polaroid. Ne tak docela. Znal jsem polaroidy dost dobře – jednou jsem jeden rozmontoval –, a proto jsem si všiml, že tenhle je jiný. Za prvé byl černý s červeným předkem, takže ladil s autem a s mužovým oblečením. Ale kromě toho byl… Prostě jiný. Štíhlejší. Seděl na kufru, na dosah ruky pana Slizouna, a byl pootočený ode mě, takže jsem neviděl značku. Možná Konica? napadlo mě. Nejvíc mě ale upoutalo, že polaroidy měly vepředu malou zásuvku, kam se strkal paklík fotografických papírů. Tenhle nic takového neměl. Vypadalo to, že je to jeden celistvý hladký kus.

Muž si všiml, že si aparát prohlížím, a zachoval se zvláštně: položil na něj ruku jako stará dáma, která si chrání kabelku, když na ulici míjí podezřelé typy. Druhou rukou mi podával špinavou dvacetidolarovku.

Obešel jsem zadní nárazník a natáhl jsem se po penězích. Pohledem jsem sjel k tetování vinoucímu se po mužově předloktí. Písmo jsem nepoznával, ale podobalo se hebrejskému.

„Dobrý tetování,“ prohodil jsem. „Co je to za řeč?“

„Féničtina.“

„A co to tam máte napsané?“

„‚Neser se do mě.‘ Víceméně.“

Strčil jsem si peníze do kapsy košile a začal jsem se pozpátku šourat k budově. Na to, abych se k muži otočil zády, jsem se ho příliš bál.

Nekoukal jsem, kam jdu, sešel jsem ze směru a narazil jsem do zadního nárazníku a málem jsem upadl. Opřel jsem se rukou o kufr, abych získal rovnováhu, rozhlédl jsem se a v tu chvíli jsem spatřil ta alba.

Na zadním sedadle jich ležel možná tucet. Jedno bylo otevřené a uvnitř jsem viděl fotky z polaroidu nastrkané v průhledných kapsách, na každé stránce čtyři. Fotky nezobrazovaly nic zvláštního. Přesvícený závěr starého muže sfoukávajícího svíčky na narozeninovém dortu. Zmoklý korgi, který se díval do objektivu smutnýma hladovýma očima. Svalnatý mladý muž v neuvěřitelně oranžovém tílku sedící na kapotě Trans Amu, který jako by vypadl přímo z Knight Ridera.

Poslední fotka mě zaujala. Měl jsem pocit, že toho mladíka v tílku znám. Napadlo mě, jestli to není wrestler a jestli jsem ho neviděl v televizi, jak si dává v ringu pár koleček s Hulksterem.

„Máte spoustu fotek,“ řekl jsem.

„To mám. Jsem lovec talentů a lokací.“

„Talentů a lokací?“

„Pro filmy. Když vidím zajímavé místo, vyfotím ho. Když vidím zajímavou tvář, vyfotím ji.“ Pozvedl koutek úst a ukázal zlomený zub. „Proč? Chceš do filmu, kluku? Chceš, abych si tě vyfotil? Nikdy nevíš, hele. Možná se některý agentuře bude líbit tvůj ksicht. Než se naděješ, budeš v Hollywoodu.“ Hladil fotoaparát s nervózní dychtivostí, která se mi nelíbila.

Ani v teoreticky nevinnější době na konci osmdesátých let jsem netoužil pózovat chlapovi, který vypadal, jako by nakupoval oblečení ve speciálce pro pedofily. A potom tu bylo to varování od Shelly: Nenech ho, aby si tě vyfotil. To varování bylo jako jedovatý pavouk s chlupatýma nohama, který mi lezl po páteři.

„Ani ne,“ odpověděl jsem. „Nejspíš bych se stejně nevešel do záběru.“ Oběma rukama jsem si ukázal na břicho pod napnutou košilí.

Z poďobaného obličeje na okamžik povylezly oči a potom se zachechtal hrubým hýkavým hlasem, ve kterém se ozývalo zčásti překvapení a zčásti upřímné pobavení. Ukázal na mě prstem a palec měl ohnutý, jako by to byl kohoutek zbraně. „Ty seš dobrej, kluku. Ty se mi líbíš. Hlavně se cestou ke kase někam neztrať.“

Šel jsem a nohy se mi trochu podlamovaly, a nejen proto, že jsem utíkal před úchylem s hnusnou hubou a ještě hnusnějším obličejem. Byl jsem racionální dítě. Četl jsem Isaaca Asimova, uctíval jsem Carla Sagana a cítil jsem jistou duchovní spřízněnost s Matlockem Andyho Griffitha. Věděl jsem, že Shellyiny fantazie o polaroiďákovi (já jsem si ho ovšem přejmenoval na Féničana) jsou pomatené výplody rozpadající se mysli. Bylo nelogické vůbec se jimi zabývat – ale teď to jinak nešlo. Před chvílí nabyly přímo prorockého významu a poněkud mě vyděsily, asi tak, jako bych se lekl, kdybych v pátek třináctého letěl letadlem číslo 1313 a dostal sedadlo číslo 13 (ačkoli třináctka je jinak docela super – nejen že je to prvočíslo a nachází se ve Fibonacciho posloupnosti, je to také emirp, tedy zůstává prvočíslem, i když prohodíte číslice na 31).

Vešel jsem do obchodu, vyndal jsem peníze z kapsy a položil je na pult.

„Dejte to na desítku pro toho milého pána s cadillacem,“ řekl jsem paní Macuzakové, která stála u kasy se svým synem Jošim.

Kromě ní mu nikdo neříkal Joši; přezdívalo se mu Mat s jedním „t“. Mat měl oholenou hlavu, dlouhé šlachovité paže a lakonicky pohodové vystupování typické pro surfaře. Byl o pět let starší než já a po prázdninách měl odjet do Berkeley. Hodlal svým rodičům sebrat obživu tím, že vynalezne auto, které nebude potřebovat benzín.

„Čau Buzíku,“ řekl a pohodil hlavou, což mě trochu rozveselilo. Jo, jasně, říkal mi Buzíku, ale nebral jsem si to osobně. Většina děcek mi tak říkala. Dneska to možná zní strašně homofobně – a strašné to bylo! –, ale v roce 1988, v době AIDS a Eddieho Murphyho, se označení „buzík“ nebo „teplouš“ pokládala za duchaplný humor. Podle tehdejších standardů byl Mat vzorem ohleduplnosti. Byl také věrným čtenářem časopisu Populární mechanika, hltal ho od první stránky k poslední, a občas, když jsem se zatoulal do obchodu na benzínce, mi věnoval některé starší číslo, protože v něm našel něco, co by se mi podle jeho názoru mohlo líbit: prototyp jet-packu nebo osobní jednomužnou ponorku. Nerad bych vzbudil mylný dojem: nebyli jsme přátelé. Bylo mu sedmnáct a byl hustej. Mně bylo třináct a byl jsem zoufale nehustej. Přátelství mezi námi bylo asi tak pravděpodobné, jako že bych někdy šel na rande s Tawny Kitaenovou. Ale asi mu mě bylo trochu líto a měl určité nejasné puzení starat se o mě, snad proto, že jsme oba byli blázni do elektroniky. Byl jsem v té době vděčný za jakýkoli projev laskavosti.

Šel jsem si koupit extra velký kelímek ledového modrého speciálu. Vážně jsem ho potřeboval. Žaludek se mi kroutil a kručelo v něm, chtěl jsem ho uklidnit něčím šumivým.

Sotva jsem si do pití přidal poslední neonově modrou kapku, Féničan se opřel předloktím do dveří a strčil do nich, jako by proti nim měl něco osobního. Přes otevřené dveře neviděl k výdejníku limonády a díky tomu si nevšiml ani mě, když přejížděl místnost vražedným pohledem. Aniž by se zastavil, došel k paní Macuzakové.

„Co musí člověk udělat pro to, aby v týhle díře dostal benzín, krucinál? Proč jste vypnula tu pumpu?“

Paní Macuzaková měla asi metr padesát, byla hubená a perfektně ovládala prázdný, nechápavý výraz typický pro první generaci přistěhovalců, kteří rozumějí, co jim říkáte, ale občas raději předstírají, že ne. Jenom mírně pokrčila rameny a nechala Mata, aby to vyřídil za ni.

„Když dáte deset dolarů, dostanete benzín za deset dolarů, ne asi,“ ozval se Mat ze své stoličky za pultem, pod policemi s cigaretami.

„Umí aspoň jeden z vás počítat?“ zeptal se Féničan. „Poslal jsem sem toho kluka s dvackou.“

Měl jsem pocit, jako bych vypil všechnu ledovou tříšť najednou. Krev mi zmrzla v žilách. S hrůzou jsem si sáhl na kapsu košile. Okamžitě jsem věděl, co se stalo. Sáhl jsem předtím do kapsy, nahmatal peníze a hodil je na pult, aniž bych se na ně podíval. Bohužel to byla desetidolarovka, kterou mi předtím vnutil Larry Beukes, ne dvacka, kterou mi dal Féničan.

Bylo mi jasné, že se musím pokorně omluvit, a to co nejrychleji a nejdůkladněji. Chtělo se mi brečet, a to na mě Féničan ještě ani nezařval. Vypotácel jsem se od výdejníku a cestou jsem vrazil do police s bramborovými lupínky. Sáčky se rozletěly všude kolem. Vydrápl jsem dvacku z kapsy košile.

„Panebože, hrozně mě to mrzí, pane, opravdu. Já jsem to zvoral. Je mi to strašně líto. Nedíval jsem se, čím platím, a musel jsem vytáhnout svoji desetidolarovku místo vaší dvacetidolarovky. Přísahám, fakt přísahám, že jsem…“

„Když jsem ti řekl, že si můžeš nechat drobný a koupit si za ně prášky na hubnutí, nemyslel jsem, že mi můžeš šlohnout celou pětku.“ Zvedl ruku, jako by mi chtěl vrazit pohlavek.

Vešel dovnitř s fotoaparátem – svíral ho v druhé ruce –, a i když jsem byl vyděšený, napadlo mě, že je divné, že ho prostě nenechal v autě.

„Ne, opravdu, to bych nikdy – přísahám…,“ blábolil jsem a oči mě nebezpečně štípaly, jak se z nich chystaly vyhrknout slzy. Ve spěchu jsem postavil ten obří litrový kelímek s modrou ledovou tříští na kraj pultu, a v momentě, kdy jsem ho pustil, se už tak špatná situace drasticky zhoršila. Kelímek se převážil, spadl na zem a vytryskl z něj zářivě modrý gejzír. Svítivě modré kousky ledu postříkaly Féničanovy perfektně vyžehlené černé kalhoty, cákly mu na rozkrok a pár safírových kapek dopadlo i na fotoaparát.

„Kurva!“ zařval a zacouval na špičkách kovbojských bot. „Seš snad retardovanej, ty tlustá kupo sraček?“

„Ej!“ křikla Matova máma a ukázala na něj prstem. „Ej, ej, ej. Žádný rvačka v obchodě, já zavolat policie!“

Féničan se podíval na modré fleky na kalhotách a potom na mě. Jeho výraz potemněl. Položil ten zvláštní polaroid na pult a udělal krok směrem ke mně. Nevěděl jsem, co chce udělat, ale byl rozčilený a levá noha mu podklouzla na roztékající se hromadě modré břečky. Na botách měl vysoké kubánské podpatky, které sice vypadaly dobře, ale určitě se na nich chodilo stejně špatně jako na dvanácticentimetrových jehlových kramflecích. Málem skončil kolenem na zemi.

„Já to vyčistím!“ vyjekl jsem. „Je mi to strašně líto, pane, všechno to uklidím, a věřte mi, že jsem vás nechtěl podvést, panebože, já jsem fakt upřímnej, když si prdnu, tak se k tomu hned přiznám, i když je to ve školním autobusu, přísahám, namouduši…“

„Jo, kámo, klid,“ pronesl Mat a vstal ze stoličky. Byl šlachovitý a vysoký, a díky tmavým očím a oholené hlavě se ani nemusel zvlášť snažit vypadat hrozivě. „Není nutný to hrotit. Buzík je v pohodě. Ručím za to, že se tě nesnažil podfouknout.“

„Ty se do toho nepleť, kreténe,“ odsekl Féničan. „Nebo si aspoň dávej bacha, na čí stranu se přidáš. Kluk mě okrade o deset dolarů, poleje mě pitím a pak si málem zlámu hnáty v těch sračkách…“

„Nenos takový boty, když v nich neumíš chodit, parde,“ odvětil Mat, aniž by se na něj podíval. „Mohl by sis ublížit.“

Mat mi podal přes pult velkou roli papírových utěrek a přitom na mě rychle mrkl – tak nenápadně, že jsem si toho málem nevšiml. Div jsem se nerozklepal vděčností, tak moc jsem byl rád, že mám Mata na své straně.

Utrhl jsem hrst utěrek a okamžitě jsem si klekl do ledové tříště, abych mohl Féničanovi utřít kalhoty. Jestli vás napadlo, že to asi vypadalo, jako bych se ho chystal na znamení omluvy vykouřit, budiž vám odpuštěno.

„Já jsem byl vždycky hrozně nemotornej, neumím ani jezdit na kolečkových bruslích…“

Odcupital ode mě (málem u toho zase uklouzl), pak se sehnul a vytrhl mi z ruky promáčené ubrousky. „Hele! Nesahat! Mně se zdá, že máš v tom klečení nějak moc dobrou praxi. Drž se dál od mýho ptáka, buď tak hodnej. Já to zvládnu.“

Věnoval mi pohled, ze kterého bylo jasné, že už nejsem někdo, kdo by si zasloužil nařezat, ale někdo, od koho je potřeba držet se dál. Otíral si kalhoty a košili a něco si u toho naštvaně mumlal.

Pořád jsem držel roli utěrek, a tak jsem se probrodil modrou kaluží a vzal jsem do ruky fotoaparát, abych ho otřel.

To už jsem byl tak vynervovaný, že jsem se pohyboval křečovitými přískoky, a když jsem vzal foťák do ruky, zmáčkl jsem velkou červenou spoušť. Objektiv mířil přes pult na Matův obličej. Bíle se zablesklo a ozvalo se vysoké mechanické zapištění.

Fotka z přístroje nevylezla, jak bylo obvyklé. Byla ze škvíry vystřelena, plastový čtvereček přeletěl pult a skončil na druhé straně. Mat trhl hlavou a prudce zamrkal, zřejmě oslněn bleskem.

Samotného mě to trochu oslepilo. Před očima se mi míhaly podivné, měděně zbarvené linie. Zatřepal jsem hlavou a hloupě jsem civěl na fotoaparát ve své pravé ruce. Byla na něm značka „Solarid“, o které jsem nikdy neslyšel, a pokud jsem se nepletl, ani neexistovala. U nás ani jinde na světě.

„Polož to,“ řekl Féničan úplně jiným tónem.

Domníval jsem se, že nejděsivější bylo, když na mě řval, ale tohle bylo jiné a mnohem horší. Znělo to jako zvuk otáčejícího se válce revolveru a skřípání natahovaného kohoutku.

„Já jsem chtěl jen…,“ začal jsem a jazyk mě neposlouchal.

„Ty se chceš dostat do průseru. A za chvíli se ti to podaří.“

Natáhl ruku a já jsem do ní položil solarid. Kdybych ho upustil – kdyby mi vyklouzl ze zpocené, třesoucí se ruky –, věřím, že by mě opravdu zabil. Chytil by mě za krk a stiskl. Věřil jsem tomu tehdy a věřím tomu i dnes. Z jeho šedých očí na mě koukal chladný, vražedný vztek a zjizvený obličej byl bezvýrazný jako gumová maska.

Vytrhl mi fotoaparát z ruky a divná chvíle pominula. Přejel pohledem na mladíka a ženu za pultem.

„Fotku. Dejte sem tu fotku,“ poručil.

Zdálo se, že Mat je pořád oslněný bleskem. Podíval se na mě. Podíval se na svou matku. Vypadalo to, že vůbec neví, co se kolem něj odehrálo.

Féničan ho ignoroval a zaměřil svou pozornost na paní Macuzakovou. Natáhl ruku. „To je moje fotka, dejte mi ji. Můj foťák, můj film, moje fotka.“

Paní Macuzaková se rozhlédla po podlaze kolem sebe, pak zvedla hlavu a znovu pokrčila rameny.

„Vypadla a sletěla někam na vaši stranu,“ pronesl Féničan hlasitým a pomalým tónem člověka, který se zlobí na cizince. Jako by křik přidával na srozumitelnosti. „Všichni jsme to viděli. Podívejte se po ní. Hledejte.“

Mat si dlaněmi promnul oči a zívl. „Co se děje?“ Jako by ze sebe právě shodil peřinu, vyšel z ložnice a ocitl se uprostřed rozjeté hádky.

Jeho matka mu něco řekla rychlou, nervózní japonštinou. Mat na ni chvíli nechápavě koukal, potom zvedl bradu a podíval se na Féničana.

„Nějakej problém, kámo?“

„Fotka. Jak tě vyfotil ten tlustej kluk. Chci ji.“

„O co ti jde? To ji ode mě chceš podepsat, až ji najdu?“

Féničan už toho měl dost. Odrázoval k nízkým dvířkům, kterými se chodilo za pult a ke kase. Matova matka se nešťastně rozhlížela po podlaze, ale teď rychle zvedla hlavu a opřela ruku zevnitř o dvířka, než mohl projít. Její výraz byl extrémně nesouhlasný.

„Ne! Zákazníci zůstat venku! Ne, ne!“

„Chci tu zasranou fotku,“ pěnil Féničan.

„Hej, kámo!“ Mat ze sebe setřásl to zvláštní omámení, postavil se mezi svou matku a Féničana a najednou vypadal neobvykle rozložitě. „Slyšel jsi. Vypadni. Kdo tady nepracuje, nemá za pultem co dělat. Jestli se ti to nelíbí, kup si pohled a pošli stížnost do Mobilu. Už se nemůžou dočkat.“

„Nešlo by to nějak urychlit? Mám v autě dítě,“ ozvala se žena, která stála za mnou s náručí plnou konzerv pro kočky.

Cože? Vy jste si mysleli, že jsme celou tu dobu byli na benzínce jen my čtyři? Zatímco jsem poléval Féničana modrým speciálem a on nadával, vztekal se a vyhrožoval, dovnitř přicházeli další lidé, brali si pití, brambůrky a balené bagety a řadili se za mnou do fronty. Ta už se teď táhla do půlky cesty ke dveřím.

Mat se přesunul za pokladnu. „Další, prosím.“

Matka s náručí kočičích konzerv opatrně obešla vesmírně modrou třpytivou kaluž a Mat začal sčítat její nákup.

Féničan na něj nevěřícně koukal. Matovo strohé jednání pro něj byl stejný skandál, jako když jsem mu pocákal kalhoty modrým ledem.

„Víte co? Naserte si. Seru na vaši benzínku, seru na toho neschopnýho tlustoprda a seru na tebe, čahoune. Mám dost benzínu, abych z týhle díry vypadnul, a to mi stačí. Nehodlám už v týhle prdeli utratit ani cent.“

„Bude to dolar osmdesát devět,“ řekl Mat ženě s kočičím žrádlem. „To zábavné představení je k tomu zdarma.“

Féničan došel ke dveřím, ale když už byl jednou nohou venku, ještě se zastavil a probodl mě pohledem. „Tebe si budu pamatovat, kluku. Dobře se rozhlídni, až budeš přecházet přes silnici. Slyšíš?“

Byl jsem tak zaražený hrůzou, že jsem ze sebe nevytlačil žádnou odpověď. Dveře se hlučně zavřely. Za okamžik už cadillac vystřelil od pumpy a vletěl na silnici, až pneumatiky zahvízdaly.

Pomocí zbývajících utěrek jsem utřel kaluž z podlahy. Byl jsem rád, že si můžu kleknout na zem, mimo zorné pole ostatních, a tajně si tam pobrečet. Ostatně, bylo mi třináct. Kolem mě chodili zákazníci, platili za nákup a odcházeli, a ohleduplně u toho předstírali, že neslyší mé popotahování a tiché vzlyky.

Když jsem ten nepořádek vytřel (podlaha sice lepila, ale byla suchá), přinesl jsem hromadu promáčených utěrek k pultu. Paní Macuzaková stála vedle syna, dívala se někam do dálky a mračila se, ale když mě spatřila s tím nadělením, probrala se ze zamyšlení a sáhla pod pult pro velký odpadkový koš na kolečkách. Posunula ho směrem ke mně a tehdy jsem si toho všiml: fotka sklouzla právě pod odpadkový koš a teď tam ležela, rubovou stranou navrch.

Paní Macuzaková ji také spatřila a vrátila se pro ni, zatímco já jsem do koše strkal mokré papíry. Nechápavě se na fotku dívala. Potom se podívala na mě a ukázala mi ji.

Měla to být fotografie Mata. Objektiv mu mířil přímo do obličeje.

Místo toho jsem na fotce byl já.

Záběr ovšem nebyl starý jen pár minut, ale několik týdnů. Seděl jsem na něm na plastové židli u automatu na limonádu, četl jsem si Populární mechaniku a popíjel jsem z obřího kelímku. Měl jsem na sobě bílé tričko s Hueym Lewisem a džínové kraťasy po kolena. Dnes jsem na sobě měl světlé pláťáky a havajskou košili s kapsami. Fotograf by býval musel stát za pultem.

Nedávalo to smysl a já jsem se marně snažil nějak pochopit, odkud se fotografie vzala. Nemohlo jít o momentku, kterou jsem omylem vyfotil, ale také mi nebylo jasné, jak by mohla být několik týdnů stará. Nepamatoval jsem si, že by mě Mat nebo jeho máma fotili, když jsem si četl jeden z Matových časopisů. Nevěděl jsem ani, proč by vůbec něco takového dělali, a nikdy jsem je neviděl s polaroidem v ruce.

Polkl jsem. „Můžu si ji nechat?“

Paní Macuzaková vrhla na fotku poslední nechápavý pohled, potom našpulila rty a položila ji na pult. Posunula ji směrem ke mně, a když odtáhla ruku, promnula si prsty, jako by jí na nich zůstalo něco nepříjemného.

Ještě chvíli jsem se na obrázek díval a v hrudi jsem měl divný sevřený pocit, úzkostlivou křeč, která nebyla tak docela následkem Féničanova vztekání a výhrůžek. Strčil jsem fotku do kapsy košile a přešoural jsem se ke kase. Položil jsem na pult dvacetidolarovku a otřásl jsem se. To jsou jeho peníze, a co udělá, až mu dojde, že jsem mu je nevrátil? Dobře se rozhlídni, až budeš přecházet přes silnici. Dobře se rozhlídni, Buzíku. Vidíte, nadával jsem sám sobě.

„Omlouvám se za ten nepořádek,“ řekl jsem. „Tohle je za tu limonádu.“

„To je jedno, kámo. Nebudu ti to počítat. Troška rozlitý sladký vody.“ Mat posunul bankovku zpátky ke mně.

„Dobře. Tak jo. Ale dlužím ti za to, že jsi ho nenechal, aby mě nakopal. Zachránil jsi mi život, Mate. Fakt.“

„Jasně, jasně,“ odpověděl, ale přimhouřil u toho oči a nechápavě se na mě usmíval, jako by si nebyl úplně jistý, o čem to mluvím. Ještě chvíli si mě prohlížel a potom lehce zavrtěl hlavou. „Hele, můžu se tě na něco zeptat?“

„Jistě, Mate, na co?“

„Mluvíš se mnou, jako bysme byli kamarádi. My se známe?“

4

Vyšel jsem ven s pocuchanými nervy a divným hučením v hlavě. Když jsem odcházel, byl jsem si dost jistý, že Mat nemá nejmenší tušení, kdo jsem, a nepamatuje si, že by mě někdy viděl, přestože jsem na benzínku chodil denně a už déle než rok jsem si tu četl jeho starší vydání Populární mechaniky. Prostě mě neznal, a to mnou silně otřáslo.

Říkal jsem si, že to nechápu, že je to šílené a nedává to smysl, ale nebyla to tak docela pravda. Jedno možné vysvětlení Matovy náhlé ztráty paměti se mi v hlavě přece jen líhlo. Uvědomoval jsem si ho asi tak, jako si uvědomujete potkana šramotícího ve zdi. Slyšíte kradmé škrábání drápků a občasný náraz chlupatého těla do sádrokartonu. Víte, že tam někde je, jenom jste ho ještě neviděli. Moje myšlenka o Matovi a solaridu ovšem byla tak hororově příšerná – tak spielbergovsky nemožná –, že jsem o ní nebyl schopný otevřeně přemýšlet. Ještě ne.

Vrátil jsem se domů ve slabém, leč nepřetržitém záchvatu paniky. Trvalo mi deset minut, než jsem došel od benzínky k našemu domu na Plum Street. Cestou jsem stihl sedmkrát umřít.

Dvakrát jsem zaslechl kvílení Féničanových pneumatik na asfaltu a otočil jsem se půl sekundy předtím, než do mě narazil lesklý chromovaný předek cadillacu.

Jednou za mnou Féničan zastavil smykem, vylezl s montpákou v ruce, pronásledoval mě do lesíka a tam mě ubil v křoví.

Přejel mě, když jsem se snažil přeběhnout přes dvorek u domu Thatcherových, a utopil mě v jejich fialovém nafukovacím dětském bazénku. Poslední věc, kterou jsem viděl, byla bezhlavá figurka vojáčka potopeného na dně.

Féničan také projel klidně a pomalu kolem, vystrčil z okénka levou ruku se zbraní a nasypal do mě dvě kulky, jednu do krku, jednu do tváře.

Projel klidně a pomalu kolem a usekl mi hlavu rezavou mačetou. ŠMIK.

Projel klidně a pomalu kolem a prohodil, nazdar, kluku, jak se vede, a v mé tlusté hrudi se zastavilo srdce a umřel jsem ve věku třinácti let na infarkt – tak mladý, s tak slibnou budoucností před sebou.

Fotku jsem pořád měl v kapse košile. Cítil jsem ji tam, jako by to byl čtvereček hřejivého radioaktivního materiálu, z něhož bych mohl dostat rakovinu. Ani dětské porno by mě tak neznervóznilo. Měl jsem pocit, jako bych vlastnil důkaz zločinu…, nedokázal bych ale říct, jakého zločinu přesně.

Vzal jsem to přes trávník a vešel jsem do domu. Zaslechl jsem mechanické vrčení a vydal jsem se za ním do kuchyně. Otec vstal z postele a elektrickým šlehačem míchal v míse oranžově zbarvenou šlehačku. V troubě se něco peklo a ve vzduchu se vznášelo aroma připomínající vůni teplého výpeku nebo čerstvě otevřenou psí konzervu.

„Cítím večeři. Co se to tam peče?“

„Bitva u Stalingradu,“ řekl otec.

„A to oranžové, co šleháš, je co?“

„Poleva na Panamskou jízdu.“

Otevřel jsem ledničku, jestli tam není limonáda, a našel jsem Panamskou jízdu, sochařské dílo z klepající se želatiny, v níž byly uvězněné třešně. Táta uměl udělat jen pár jídel: aspik, těstoviny s mletým hovězím, kuře s omáčkou z konzervy. Jeho skutečný talent spočíval ve vymýšlení názvů. Někdy jsme měli k večeři Bitvu u Stalingradu, další den Texaský masakr motorovou pilou (zvláštní směska bílých fazolí s masem v krvavě červené omáčce), k obědu byl Fidelův doutník (hnědá tortilla nacpaná kousky vepřového a ananasu) a ke snídani Farmářova pizza (omeleta se zapečeným sýrem a různými zbytky). Nebyl tak tlustý jako já, ale vzhledem k naší stravě nebyl ani ideálem štíhlosti. Když jsme se potkali na chodbě, museli jsme se oba otočit bokem.

Nalil jsem si limonádu a čtyřmi hlty jsem sklenici vyprázdnil. Nestačilo mi to a nalil jsem si druhou.

„Je to skoro hotové,“ oznámil otec.

Souhlasně jsem zabručel. Bitva u Stalingradu byly šťouchané brambory s nakrájenými kousky bifteku a houbovou omáčkou ze sklenice. Jíst něco takového bylo jako polykat tekutý beton. Po cestě na benzínku a zpátky jsem byl úplně uvařený a z toho zápachu připomínajícího psí konzervu se mi dělalo špatně.

„Nemáš radost?“

„Ale jo. Nemůžu se dočkat.“

„No, není to jako jablečný koláč od maminky. Ale nutno říct, že i kdyby tu byla, koláče nejsou její specialita.“

„Vypadám snad, že bych měl jíst koláče?“

Vrhl po mně rychlý pohled a řekl: „Spíš vypadáš, že by sis měl dát něco na žaludek. Není ti dobře?“

„Jdu si na chvíli sednout do stínu a zchladit se. Takhle vedro mi nebylo, ani když jsem bojoval s Vietkongem o Khe Sanh.“

„Nemluvme o tom. Jestli začnu myslet na ty, o které jsme tam přišli, začnu brečet do šlehačky.“

Odešel jsem a pohvizdoval si při tom „Goodnight Saigon“. Hráli jsme s tátou takovou hru, že jsme spolu bojovali v Severním Vietnamu, doručovali jsme zbraně nikaragujským kontras nebo jsme jen tak tak přežili havárii vrtulníku při zachraňování rukojmí v Íránu. Ve skutečnosti jsme ani jednou nevytáhli paty z Kalifornie, nepočítám-li jeden výlet na Havaj v době, kdy jsme ještě byli tradiční rodina. Přes dobrodružství v dalekých krajích u nás byla máma.

Mí rodiče byli, technicky vzato, stále manželé, ale matka žila mezi domorodci na jihozápadním pobřeží Afriky a domů se vracela jen sem tam na měsíc. Kdykoli přijela, byl jsem z ní nervózní. Nepovídali jsme si spolu – bavit se s matkou bylo spíš jako být zkoušený z různých předmětů, od feminismu přes socialismus až k pocitům z mé vlastní sexuální identity. Občas mě požádala, abych si s ní sedl na gauč, a pak mi přečetla článek z National Geographic o ženské obřízce. Prohlašovala, že holení podpaží je projev patriarchální nadvlády, a potom se na mě tak vzdorně vyzývavě podívala, jako by čekala, že odsoudím to nepoddajné šedivé houští pod jejími pažemi. Jednou jsem se táty zeptal, proč nebydlí s námi, a on odpověděl, že je to proto, že máma je geniální.

Myslím, že opravdu byla. Četl jsem její knížky, a ačkoli bych je neoznačil za napínavou četbu, způsob, jakým dokázala spojit řadu menších pozorování a potom je před vámi najednou rozprostřít jako otevřený vějíř a vyvodit z nich jednu úžasnou myšlenku, byl hodný obdivu. Její zájmy ji naprosto ovládaly. Pochybuji, že by se v její mysli našel prostor na starosti o manžela a syna.

Natáhl jsem se na gauč pod velkým oknem ve zšeřelém obýváku. Asi půl minuty jsem přejížděl palcem po okraji fotky v kapse košile, než jsem si uvědomil, co dělám. Byl jsem přesvědčený, že se na ni už nikdy v životě nechci podívat, což bylo zvláštní. Koneckonců to byl jen obrázek, na kterém sedím u automatu na limonádu a čtu si časopis. Nebylo na něm nic špatného, pokud jste ovšem nevěděli, že vznikl dnes, ale zobrazuje něco, co se stalo před několika dny, možná týdny.

Na jednu stranu jsem se na ni nechtěl podívat – ale na druhou stranu jsem si nemohl pomoct.

Vyndal jsem ji z kapsy a naklonil ji, abych si ji mohl prohlédnout v divném světle pronikajícím blížícími se bouřkovými mraky. Kdyby duchové měli barvu, byla by to barva hrozící srpnové bouřky. Obloha měla stejnou špinavě šedivou barvu jako vyvíjející se polaroidová fotografie.

Na fotce jsem seděl shrbený nad pomačkaným výtiskem Populární mechaniky a vypadal jsem tlustě a nesympaticky. Zářivkové světlo mi dodávalo modravý odstín nemrtvé příšery z filmu George Romera.

Nenech ho, aby si tě vyfotil, řekla mi Shelly Beukesová. Nedovol mu, ať začne ubírat.

Ale on nevyfotil mě. Sice jsem byl na fotce, ale objektiv nemířil na mě, když jsem zmáčkl spoušť. Vlastně ani nefotil on. Byl jsem to já – a solarid mířil na Mata.

S odporem jsem fotku upustil, jako bych si najednou uvědomil, že držím svíjejícího se červa.

Chvíli jsem ležel natažený v chladném stínu a snažil se nepřemýšlet, protože všechny myšlenky byly mizerné a divné. Snažili jste se někdy nemyslet? Je to jako pokoušet se nedýchat – nedá se to dělat dlouho.

Dospělost se nepřihodí najednou. Není to hranice mezi dvěma zeměmi, neviditelná čára, kterou překročíte a ocitnete se na půdě dospělosti a začnete mluvit cizí řečí dospělých. Je to spíš signál ze vzdáleného vysílače, ke kterému se blížíte. Sem tam vysílání přes statický šum sotva slyšíte, jindy je příjem perfektní a stanice hraje čistě a zřetelně.

Myslím, že jsem se tehdy snažil chytit Rádio Dospělost a ležel jsem tiše a nehybně v naději, že zaslechnu nějaké užitečné zprávy a instrukce pro případ nouze. Sice jsem se nedočkal, ale v té chvíli nuceného klidu můj pohled nějak sklouzl k malé sbírce rodinných fotoalb, jež táta vystavil na horní polici knihovny v rohu. Táta měl rád pořádek. Do práce nosil pás na nářadí a všechno měl vždycky na svém místě – kombinačky v pouzdře, odizolovávač kabelů zavěšený v poutku, do kterého patřil.

Vybral jsem náhodně jedno album, plácl jsem sebou zpátky na gauč a začal jsem listovat stránkami. Nejstarší fotky byly lesklé a – držte si klobouky, děti, namouduši je to pravda – černobílé. Na těch úplně prvních byli mí rodiče ještě předtím, než se vzali. Na to, aby se stali hippies, byli moc staří a moc spořádaní, a upřímně řečeno bych je nepopsal jako přitažlivý pár. Můj otec se podvolil módě jen hustými kotletami a kouřovými slunečními brýlemi. Matka, slavná africká antropoložka, nosila khaki šortky vytažené až do pasu a těžké turistické boty i na rodinná setkání. Usmívala se, jako by ji to bolelo. Nenašel jsem jedinou momentku, kde by se objímali, líbali nebo aspoň dívali jeden na druhého.

Objevil jsem několik fotografií, na kterých aspoň drželi mě – na střídačku. Na jedné moje máma seděla na podlaze a držela velké gumové klíče nad baculatým dítětem, které po nich sahalo tlustými prstíky. Na druhé stál můj otec po pás v nějakém nadzemním bazénu a v náručí držel nahaté batole. Už tehdy jsem byl jako koule.

Mým nejčastějším společníkem však nebyl otec nebo matka, ale… Shelly Beukesová. Docela mě to zaskočilo. Když před pěti lety odešla do důchodu, nijak zvlášť jsem to neprožíval, bylo mi to jedno, jako by mi táta sdělil, že si koupíme nový konferenční stolek. Překvapuje vás, že sedmileté dítě z dobře zajištěné kalifornské rodiny pokládá pomocnici v domácnosti za něco samozřejmého? Můj táta mi tenkrát neřekl, že Shelly musí na operaci srdce. Řekl jen, že už je v letech a staří lidé že potřebují víc odpočívat. Bydlela nedaleko a mohl jsem ji kdykoli navštívit.

Navštěvoval jsem ji? Tu a tam jsem se stavil na čaj a datlové sušenky, sedli jsme si před televizi, ve které běžel některý díl seriálu To je vražda, napsala, a Shelly se mě ptala, jak se mám. Určitě jsem byl zdvořilý a rychle jsem spolykal sušenky, abych mohl zase jít. Když jste dítě, nechce se vám trávit odpoledne se starou paní u nudného seriálu v dusném obývacím pokoji. Připadá vám to zhruba stejně přitažlivé jako sedět ve vězení. Láska s tím nemá co dělat. Nikdy mě nenapadlo, že bych jí měl být za něco vděčný, nebo co jsem pro ni asi znamenal.

Ale teď jsem ji nacházel na jedné fotce za druhou.

Svírali jsme mříže cely v Alcatrazu a dělali jsme do objektivu vyděšené obličeje.

Seděl jsem jí na ramenou a trhal jsem broskev ze stromu – a druhou rukou jsem Shelly tiskl krempu slamáku do obličeje.

Sfoukával jsem svíčky a ona stála za mnou se zvednutýma rukama, protože se mi chystala zatleskat. A ano… všechny fotografie z téhle doby pocházely z polaroidu. Samozřejmě jsme také jeden měli. Každý ho měl. Stejně jako každý měl přehrávač na videokazety, mikrovlnnou troubu a tričko s Rambem.

Shelly na fotkách byla stará, ale měla jasné mladé oči a rošťácký úsměv. Na jednom obrázku jí na hlavě zářily vlasy červené jako neonová reklama. Na jiném měly komicky mrkvový odstín a stejnou barvou si nalakovala i nehty. Všude mě objímala, cuchala mi vlasy nebo jsem jí seděl na klíně a hodoval na sušence s datlovou náplní – baculatý mrňous v tílku a slipech se Spider-Manem a tvářemi umazanými od hroznové šťávy.

Asi tak ve dvou třetinách alba jsem narazil na fotografii dávno zapomenuté grilovačky na zahradě. Shellyiny vlasy byly tentokrát modré jako Arctic Blu. Byl tam s ní Larry, její Afrikánec, v až moc obtažených, pískově béžových kalhotách a bílé košili s ohrnutými rukávy, jež odhalovaly jeho vypracovaná předloktí. Oba mě drželi za ruce a zrovna mě zhoupli, protože fotoaparát mě v šeru zachytil jen jako šmouhu. Shelly zrovna výskala. Kolem stáli dospělí s nechápavými výrazy a drželi plastové kelímky s bílým vínem.

Pomyšlení, že jsem byl o tyhle časy připraven, bylo odporné, jako bych musel spolknout sražené mléko. Bylo to sprosté.

Pro Shellyinu ztrátu paměti neexistovalo žádné ospravedlnění. Žádný argument ve vesmíru nemohl obhájit, proč musela být její mysl takhle zničena. Měla mě ráda, i když já jsem to nepoznal a nevážil jsem si toho. Komukoli, kdo se podíval na ty fotky, muselo být jasné, že mě zbožňovala; navzdory svým tlustým tvářičkám, prázdnému pohledu a tendenci rozpatlávat si jídlo po tričkách s trapnými obrázky jsem ji nějak těšil. Navzdory tomu, že jsem její lásku a pozornost bezmyšlenkovitě přijímal jako něco samozřejmého. Teď to všechno mizelo, všechny ty narozeninové oslavy, grilovačky, zralé broskve utržené ze stromu. Shelly kousek po kousku umazávala rakovina, která se živila ne jejím tělem, ale jejím vnitřním životem, její soukromou zásobárnou štěstí. Měl jsem chuť mrsknout albem proti zdi. Chtělo se mi plakat.

Místo toho jsem si utřel slzící oči a otočil jsem na další stránku – a překvapeně jsem vyjekl.

Když jsem se podíval na zadní sedadlo Féničanova auta, viděl jsem tam fotku kulturisty, do tmava opáleného mladíka v oranžovém tílku sedícího na kapotě Trans Amu. Měl jsem pocit, že ho poznávám, že už jsem ho někdy viděl, i když jsem nedokázal odhadnout, kdo to je a kde jsme se mohli potkat. A teď jsem ho spatřil v našem vlastním rodinném albu.

V každé ruce držel za nohu židli a obě zvedal nad hlavu. Na jedné jsem seděl já a výskal jsem příjemnou hrůzou. Měl jsem na sobě mokré plavky a na masitých chlapeckých prsou se mi leskly křišťálky vody. Na druhé židli seděla Shelly Beukesová, oběma rukama se držela sedadla a smála se s mírně zakloněnou hlavou. Kulturista na fotce nebyl oblečený v tílku, ale v bílé námořnické uniformě. Zpod kníru ve stylu Toma Sellecka mu vykukoval široký úsměv. Dokonce – a hele – nechyběl ani Trans Am. Viděl jsem jeho zadek na příjezdové cestě, viditelné za rohem Shellyina domu.

„Kdo sakra jsi?“ zašeptal jsem.

Mluvil jsem si jen pro sebe a nečekal jsem odpověď, ale táta řekl: „Kdo?“

Stál ve dveřích do kuchyně a na ruce měl chňapku. Nevěděl jsem, jak dlouho mě pozoroval.

„Ten s těma svalama,“ ukázal jsem na fotku, kterou od dveří nemohl vidět.

Přišel ke mně a natáhl krk. „Aha. Tenhle pitomec. Shellyin kluk. Sinbad? Achilles? Tak nějak se jmenoval. Tohle bylo den předtím, než vyplul na Rudé moře. Shelly uspořádala grilovačku na rozloučenou. Upekla dort ve tvaru bitevní lodi, byl i skoro tak velký jako bitevní loď. Dostali jsme domů zbytky a pak jsme celý týden měli ten křižník k snídani.“

Pamatoval jsem si ten dort: třírozměrný model letadlové lodi (nikoli bitevní lodi), rozrážející vlny modrobílé polevy. Také jsem si matně pamatoval, jak mi Shelly řekla, že je to absolventská oslava pro mě – právě jsem dokončil třetí třídu. Typická Shelly: řekla osamělému dítěti, že celá ta sláva je kvůli němu, ačkoli s ním neměla nic společného.

„Nevypadá tak špatně,“ řekl jsem. Vadilo mi, že ho otec nazval pitomcem. Přišlo mi, jako by kritizoval Shelly, a na to jsem neměl náladu.

„Však ty jsi z něj byl celý pryč. Byl to Larryho kluk se vším všudy. Chodil na kulturistické soutěže, rád ukazoval tyhle svalnaté triky. Zvednul svým pérem jeden konec auta a tak podobně. Ty sis myslel, že je Neuvěřitelný Hulk. Tenhle kousek si pamatuju. Zvedl vás oba najednou a procházel se kolem, zatímco jste se drželi zuby nehty. Bál jsem se, že upustí Shelly na hlavu a budu si muset najít jinou paní na hlídání. Nebo že upustí tebe a budu si muset najít jiné dítě, které bude jíst moji Panamskou jízdu. Pojď, jídlo je hotové. Dáme si do nosu.“

Seděli jsme vedle sebe v rohu a na talířích před námi se skvěla Bitva o Stalingrad. Neměl jsem hlad a docela mě překvapilo, když jsem najednou vytíral chlebem poslední zbytky omáčky. Šmejdil jsem pečivem po talíři, rozmazával jsem omáčku a přemýšlel nad fotoalby na zadním sedadle Féničanova auta. Přemýšlel jsem taky o fotce v kapse košile, která ukazovala něco, co rozhodně ukazovat nemohla. V hlavě se mi pomalu líhla myšlenka, postupně nabývala ostrých obrysů jako právě vytvořená polaroidová fotografie.

Nepřítomným, strojeně klidným hlasem jsem řekl: „Potkal jsem dneska paní Beukesovou.“

„Fakt?“ Otec se na mě zamyšleně podíval a pak se mírným tónem, stejně strojeným, jako byl ten můj, zeptal: „Jak vypadala?“

„Ztratila se. Doprovodil jsem ji domů.“

„To jsem rád. Nic jiného bych od tebe ani nečekal.“

Pověděl jsem mu, jak jsem našel Shelly na ulici a jak se domnívala, že má dnes jít do práce, a nedokázala mě oslovit, protože si nepamatovala moje jméno. Jak potom Larry Beukes celý vyděšený vletěl na příjezdovou cestu, protože měl strach, že by Shelly mohla vběhnout pod auto nebo se ztratit navždy.

„Dal mi peníze za to, že jsem ji přivedl. Nechtěl jsem si je vzít, ale vnutil mi je.“

Bál jsem se, že se to tátovi nebude líbit, a částečně jsem čekal – možná dokonce doufal –, že mi vynadá. Místo toho vstal, aby přinesl Panamskou jízdu, a přes rameno prohodil. „V pořádku.“

„Vážně?“

Postavil na stůl aspik, který se třásl pod deseticentimetrovou čepicí vesele barevné šlehačky, a začal lžící odkrajovat kusy do misek.

„Jistě. Když ti Lawrence Beukes zaplatil, měl díky tomu pocit, že má všechno pod kontrolou. Takhle už není mužem, kterému se ztratila senilní žena, protože je příliš starý a neví, co by měl dělat. Je někým, kdo umí zaplatit jiným, aby vyřešili nějaký problém.“

„Ptal se mě, jestli bych mu občas nepomohl. Jestli bych… třeba nepřišel a nepočkal se Shelly, když musí ven. Na nákup a tak.“

Táta se zarazil se lžící Panamské jízdy před ústy. „To jsem rád. Jsi hodný, že mu chceš pomoct. Vím, že jsi měl starou Shelly rád.“

Zvláštní, že? Můj otec věděl, že jsem měl Shelly Beukesovou rád, ale já jsem se to dozvěděl teprve před pár minutami.

„Ještě něco se dneska přihodilo?“ zeptal se.

Palcem jsem zamířil ke kapse košile a přejel jsem hranu polaroidovky (solaridovky?). Co jsem přišel domů, měl jsem nervózní nutkání neustále na ni sahat. Přemýšlel jsem, jestli se mám zmínit o Féničanovi a scéně na benzínce, ale nevěděl jsem, jak to podat, abych nevypadal jako vyděšený malý kluk.

A pak tu ještě byla ta myšlenka, která se mi pokoušela prodrat do vědomí, zatímco já jsem se ji pečlivě snažil ignorovat. Nechtěl jsem se k ní ani přiblížit, a kdybych začal mluvit o Féničanovi, nemohl bych se tomu vyhnout.

Takže jsem se o střetu na benzínce nezmínil a jen jsem řekl: „Už mám skoro hotovou tu party zbraň.“

„Super. Až bude fungovat, bude jednoduché něco oslavovat. Bude stačit zmáčknout spoušť.“ Táta vstal a odnesl talíře do dřezu. „Miku?“

„Jo?“

„Nebuď moc smutný, kdyby tě Shelly nepoznala nebo ti říkala něco, co nedává smysl.“

„Neboj.“

„Je to jako… Jako když se z domu vystěhují majitelé. Dům pořád stojí, ale všechny věci jsou pryč. Někdo odvezl nábytek a sroloval koberce. Stěhováci naskládali všechny součásti Shelly Beukesové do krabic a odvezli je pryč. Tady už toho kromě prázdného domu moc nezůstalo.“ Seškrabal rozvaliny Stalingradu do odpadu. „Prázdný dům a staré fotky.“

5

„Budeš tady v pohodě?“ zeptal se mě otec mezi dveřmi. Jednou nohou už stál na schodu a druhou ještě na hráškově zeleném chlupatém koberci. Těžké valící se mraky za ním ozářil tichý blesk.

„Na to, abych potřeboval přečíst pohádku od Shelly Beukesové, už jsem starý,“ odpověděl jsem.

„To jo. Nevím, jestli je to dobře, ale už je to holt tak, co?“

Zadíval se do neklidného bouřkového soumraku. „Nesnáším noční směny. Až se vrátí Al, vezmu si denní.“

„Možná. Asi…“