OBYČEJNÁ LASKAVOST, NEOBYČEJNÁ NESTOUDNOST

Copyright © Michal Viewegh, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5559-9

Obsah

Obyčejná laskavost

ČÁST I

ČÁST II

ČÁST III

Neobyčejná nestoudnost

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

ČÁST I

PROLOG

JIŘINA

Právě jsme se s Ludvou vrátili z Hradu a mohu vám sdělit, že navzdory hysterickým mediálním protestům Petra Piťhy a dalších členů konzervativního křídla katolické církve mi pan prezident to státní vyznamenání skutečně předal. Ona nadužívaná parafráze Gottwaldova výroku není samozřejmě ani originální, ani nijak zvlášť vtipná, jenže já ještě před chvílí vůbec nevěděla, jak mám tohle své psaní začít, a ona věta se mi prostě sama nabídla. Navíc tu nejde o originalitu, ale o to, že český prezident se odvážně rozhodl udělit státní vyznamenání „Za zásluhy“ mně, to jest někomu, koho polovina českého národa považuje za obyčejnou kurvu (a v neposlední řadě i ženě, která má za manžela pološíleného druhořadého herce). Už jsem sice slyšela i názor, že ona myšlenka mne vyznamenat možná nenapadla přímo prezidenta, nýbrž první dámu, které byla mým příběhem údajně natolik okouzlena, že zkrátka neodolala možnosti přidat k němu šokující happy end, v němž mi prezident Petr Pavel přišpendlí státní vyznamenání na má cizoložná prsa, nicméně tak či tak jde o odvahu, která se u českých politiků každý den nevidí. No nic. Nejsem pochopitelně žádná spisovatelka, ale vždycky jsem si říkala, že pokud po všech těch polopravdivých nebo úplně lživých článcích v nejrůznějších bulvárních a bohužel i celkem normálních novinách a časopisech, po všech těch tendenčních zprávách a reportážích na TV Nova, TV Prima, a dokonce i na veřejnoprávní České televizi (v oné tragické parodii na kultivovanou diskusi s názvem Máte slovo!) ještě někdy najdu sílu a čas na to, abych celý ten absurdní příběh o údajném pohlavním zneužití pětaosmdesátiletého důchodce po pravdě popsala, začnu prologem.

Prolog mi totiž připadá jako takový hezký, slavnostní úvod, něco jako třeba svatební pochod, kterým taky události teprve začínají. Všechno je ještě takové krásné a čisté a nevěstu většinou nenapadne ani jediná myšlenka na to, jak z vraždy manžela udělat neúmyslné zabití. To byl samozřejmě vtip, ale jen zčásti: díky své práci vím, že podobné věci bývají občas smutnou realitou. Tak jakýpak prolog? Prolog k čemu? K našemu Domovu pro seniory v Ratajích a třeba rovnou k chudáku panu Krbcovi a k paní Krbcové, která mi dneska ve společenské místnosti opět bezostyšně tvrdila, že svého manžela umístila k nám do důchoďáku, protože pro něj chce jenom to nejlepší. Obě ale moc dobře víme, že když si její na lůžko upoutaný manžel chtěl loni přečíst smlouvu o převodu vlastnictví svých dvou pražských domů, kterou mu paní Krbcová mezi řečí podstrčila k podpisu, vytrhla mu ji z ruky a naštvaně odjela. A aby se k manželovým nemovitostem dostala, nechala ho za stopadesátitisícový úplatek měsíc nato zbavit svéprávnosti. Tahle vzpomínka mimochodem pana Krbce už od jara den po dni pomalu zabíjí. Když svítí slunce, nechá se sice ode mě nebo od jiné pečovatelky vyvézt na vozíku na zahradu, ale potom tam celé hodiny jenom mlčky sedí a odmítá jíst, takže už začíná vypadat jako nějaká mumie. Ale to odbíhám, já vím. Zpět k věci: jak už jsem říkala, právě jsme se s Ludvou vrátili z té hradní ceremonie. Moje pocity jsou smíšené. Protože pořád ještě nemáme auto, museli jsme cestu ze Sázavy do Prahy pochopitelně absolvovat vlakem (a z Hlavního nádraží na Malostranskou jsme jeli metrem a zbytek došli pěšky), ale zpátky do Sázavy jsme se pak v noci k mému překvapení vrátili taxíkem. Kdy jindy, když ne teď? rozhodl před Matyášovou bránou zničehonic můj manžel Ludvík. Sice zrovna začínalo poprchávat, ale i tak jsem si udiveně uvědomila, že v posledních týdnech se Ludvíkovi občas daří mi něčím zaimponovat. Což je něco, co se mu nepovedlo asi deset let... Ta cesta taxíkem stála tři a půl tisíce, ale Ludva nad tou částkou kupodivu mávnul rukou, beze slova taxikáři zaplatil, a ještě mu nechal stovku jako spropitné. Asi zapomněl, že naše lednice je skoro prázdná a že jsme ještě nedoplatili těch sedm tisíc za elektřinu. Všechno mi najednou připadalo absurdní – a to jsem ještě netušila, že sotva přijdeme domů, Ludvík si ani nestihne sundat ten smoking z půjčovny, a už mu bude volat jeho prolhaný agent – ten samý agent, který mu za poslední čtvrtstoletí nedokázal sehnat nic jiného než samé čurdy a maximálně tak ještě nějakou reklamu na Nově –, a najednou prý že má pro Ludvu krásnou velkou roli! Mně a naštěstí i Ludvíkovi bylo okamžitě jasné, že agent se večer v televizi díval na přímý přenos předávání státních vyznamenání... Tím světem unaven, tak rád bych zhas! Leč tebe zůstavit mu napospas? Jsem unavená. Pokud to náhodou ještě nevíte (divila bych se, kdyby v dnešní multimediální době někdo takový existoval), jsme s Ludvou oba ve válce. Spíme v zákopu a každé ráno vstaneme a jdeme bojovat – především jaksi sami se sebou, s na-ším synem ve vězení (a já navíc ještě i se svou starou matkou, s klienty v důchoďáku a se svou šéfovou) a aktuálně hlavně s celonárodním veřejným míněním. Nejen se všemi těmi idioty na facebooku, ale i s různými bulvárními hyenami a miliony jejich idiotských čtenářů a diváků, kteří si na tu neskutečnou absurdní kauzu, a především na mě samotnou samozřejmě už předem vytvořili jasný názor: buď jsem děvka a nymfomanka, nebo jsem napůl šílená hysterická kráva (popřípadě obojí). A k tomu všemu mám ještě syna v base! Všimla jsem si, že úplně zapomínám dělat odstavce, ale čert to vem... Naštěstí se mě později zastala aspoň první dáma, která se do našeho domova pro seniory přijela podívat osobně a promluvila si o samotě nejen se mnou, ale i s chudákem panem Krbcem. Ještě týž den pak paní Eva prezidentovi navrhla, aby mne vyznamenal. Všichni prezidentovi poradci byli samozřejmě proti, ale Petr Pavel k mému překvapení svou manželku vyslyšel. Láska a empatie musí zvítězit nad lhostejností a předsudky, pravil dneska, když mi vyznamenání předával. Takže teď jsem hysterická nymfomanická kráva vyznamenaná prezidentem... Hej hou, hej hou, už trpajzlíci jdou! Tak asi takhle. Jak mám k tomuhle psát hezký, slavnostní prolog?

KAPITOLA 1

LUDVÍK

Dospělost je, jak známo, schopnost nesoutěžit, nicméně většina dávno dospělých lidí v mém okolí – hlavně moji kolegové a kolegyně z divadla, ale třeba i dávní kamarádi a kamarádky ze studií – pořád v něčem závodí: kdo vydělává víc peněz, kdo vydělává méně peněz, kdo už dvakrát přestavěl koupelnové jádro, kdo má hezčí, oddanější nebo prsatější milenku, kdo má sobečtějšího ženatého milence, kdo má chytřejší nebo šikovnější dítě, kdo má nemocnější dítě, kdo má dražší nebo rychlejší auto a čí bunda unese vyšší vodní sloupec. Už dříve jsem mimochodem s úžasem zjistil, že zimní bundy snad všech mých hereckých kolegů a kolegyň jsou, na rozdíl od té mojí staré, vyrobené technologií Nano Pro, která údajně zaručuje nejen voděodolnost, ale dokonce prý i absolutní nepropustnost.

No, já žádnou milenku nemám (a nikdy jsem neměl), koupelnové jádro v našem panelákovém bytě v Sázavě je pořád umakartové, moje goretexová větrovka je deset let stará, vydělávám směšně málo, auto nemám (a nikdy jsem neměl) a moje dávno dospělé dítě je zrovna ve vězení. Takže asi tak… Mí slavní kolegové rovněž závodí o to, kdo má při děkovačkách silnější a delší potlesk, kdo dostal cenu Thálie, kdo obdržel Českého lva nebo získal ocenění na tom či onom filmovém festivalu (všimněte si prosím, že se vyjadřuji o poznání úsporněji než moje manželka, a to často pouze v jakési aforistické zkratce), zatímco moje neokázalé, civilní herectví, které někteří divadelní kritici označují za „alibisticky minimalistické“, se tudíž musí obejít bez cen i bez hlavních titulků v recenzích. Žádný divadelní ani filmový recenzent mi ještě nikdy nevěnoval jediný samostatný odstavec. Trpím tudíž chronickým nedostatkem uznání. Nějaký ten kratší zdvořilý aplaus si sice výjimečně vyslechnu i já, nicméně pokud jde o individuální herecké ceny, vycházím zcela naprázdno (když tedy nepočítám hromadná ocenění pro celý divadelní soubor, jehož jsem členem).

O to smutnější a vlastně i nespravedlivější mi nyní připadá, že moje manželka, která herečka není a v žádném divadle ani filmu nikdy nehrála, dostala za zcela epizodní roličku erotické samaritánky v oné reality show svého vlastního života rovnou státní vyznamenání! Nedokážu přestat myslet na to, že vedle opravdu slavných lidí, jako jsou třeba Jiří Bartoška, profesor Beneš, pan doktor Grygar, Magdalena Kožená, Vladimír Mišík nebo Olga Sommerová, dostala státní vyznamenání z rukou českého prezidenta i cizoložná pečovatelka z Domova pro seniory v Ratajích nad Sázavou, která svým jednáním málem zničila naše předtím docela hezké manželství... V posledních týdnech mi lidský život připadá úplně absurdní!

Neuvěřitelné!

Kdyby mé manželství (a tím pádem i celý můj život) rozvrátila například válka, vážná nemoc, stoletá povodeň, ničivé tornádo, anebo třeba i nějaký mladý, pohledný, charismatický manželčin milenec, dokázal bych to snad ještě jakž takž pochopit a možná onu osudovou ránu se skřípěním zubů přijmout. Ale proč proboha inkontinentní stařík s proleženinami a oslintanou zubní protézou?

Kdybych podobně nepravděpodobnou frašku četl v nějakém scénáři, hodil bych ho režisérovi na hlavu. Pro věrohodnost divadelního, filmového nebo knižního příběhu není, jak známo, důležité, jestli se ta či ona událost skutečně stala – podstatné je, zda se za určitých, třeba i velmi specifických, avšak zároveň nikoli úplně nepravděpodobných okolností stát mohla... No a vidíte: můj skutečný životní příběh se zrodil z něčeho zcela nepravděpodobného.

A ještě něco: dovedete si představit, co jsem si po oné manželčině humanitární sexuální výpomoci musel vyslechnout od svých mužských kolegů v divadle? Nebo od chlapů v sázavské hospodě – třeba od svého mnohaletého kamaráda Tomáše, který se, nikoliv mimochodem, už dříve opakovaně vyjádřil (byť to doufejme nemyslel vážně), že pokud by svou manželku s milencem přistihl on, na místě by to prý s oběma skoncoval.

„No tak to vůbec! Neexistuje! Sekera rovnou!“

„Jako že bys toho chlapa zabil?“

„Voba bych zabil! A sebe pak taky!“

„Taky sekerou?“ ušklíbl jsem se.

„Ne! Vlakem asi, ne? Tady na přejezdu!“

Tak tohle je Tomáš.

Všimněte si laskavě, že ve srovnání se svou ukecanou nevěrnou manželkou se vyjadřuji přece jen o dost stručněji. Je to ostatně logické: když se moje žena cítí provinile, je nervózní. A když je nervózní, mluví vždycky asi třikrát víc než já.

KAPITOLA 2

JIŘINA

Jako mladá holka jsem pochopitelně snila o životě se slavným zpěvákem nebo hercem, hvězdou velkolepých večírků v jeho krásné dejvické vile... Ach bože! Až někdo konečně zmapuje pralesy hlouposti dívčího chtění, dostane Nobelovu cenu! Žádný slavný herec ani zpěvák s dejvickou vilou, nebo třeba jen vlastním bytem kdekoliv jinde ovšem nebyl k mání, a tak jsem si nakonec v pětadvaceti vzala herce oblastního divadla. Ten sice kdysi zazářil v roli nejmenovaného pohádkového prince, díky níž prožil jepičí chvíli slávy, ale dneska ho znají jen naši postarší sázavští spoluobčané. A mimo Sázavu už nejspíš jenom magistra z lékárny v hale pražského hlavního nádraží, kde si Ludvík cestou na nebo z natáčení kupuje prášky snižující jeho permanentně vysoký tlak, prášky na podporu mozkové činnosti a na zlepšení paměti a samozřejmě i všechny ty skandálně drahé podpůrné přípravky, údajně posilující jeho prostatu, vitalitu a sexuální potenci (nemusím jistě říkat, že nijak zvlášť nefungují). Samozřejmě lehce přeháním, ale na tom jsou snad všechny romány postavené, nebo ne?

No tak dobře, tedy věcněji: když jsem Ludvíka ve svých čtyřiadvaceti letech poznala, bylo mu sice už přes čtyřicet a byl rozvedený, ovšem na druhou stranu byl stále ještě štíhlý, měl hezké oči, vlnité vlasy, a především opravdu bydlel ve vile (byť společně se svou starou matkou), takže to pár let skutečně zčásti vypadalo jako splněný sen. O vlasy, štíhlou postavu i tu dejvickou vilu ovšem Ludvík postupně přišel, a proto dneska žiju s obtloustlým plešounem s ospalýma očima v nájemním bytě dva plus jedna v paneláku na malém městě (a syna mám ve vězení). Žiju na maloměstě se šedesátiletým cukrovkářem a prostatikem, který hraje už jen půlminutové televizní role umírajících králů, policisty v invalidním důchodu, zkušené patology a staré alkoholiky – a já ho k vlastnímu údivu a zděšení pořád ještě miluju… Moji rodiče naštěstí žijí jinde, Ludvíkovi rodiče už jsou mrtví a syna máme – jak už víte – ve vězení, takže konečně bydlíme sami.

Když to takhle napíšu, zní to samozřejmě trochu cynicky, ale kdybyste strávili sedm let ve dvoupokojovém panelákovém bytě (s mrňavým kuchyňským koutem a ještě menší umakartovou koupelnou) s dospívajícím dítětem, manželem a jeho přestárlými rodiči, pochopili byste mne. Dneska už tam jsme aspoň s Ludvíkem sami. Moji rodiče bydlí až v Náchodě, což je většinou výhoda, ale občas taky ne, takže vlastně ani přesně nevím, jak špatně, nebo dobře na tom jsme.

Oba rodiče už jsou samozřejmě dávno v důchodu. Otec je inženýr ekonom, matka celý život pracovala jako učitelka. Na rozdíl ode mne nebydlí v paneláku, nýbrž v malém přízemním rodinném domku s pouhými dvěma místnostmi (ale s velkou zahradou). Když otec ten malinký domek na obrovském pozemku tenkrát stavěl, byla jsem sice už asi patnáct let na světě, ale on se mnou ani tak nijak nepočítal. Automaticky předpokládal, že se brzy vdám a z domu odejdu; stavět velký dům pro dvě rodiny mu připadalo neekonomické. Kdybych teď napsala, že oba mí rodiče si takzvaně užívají společného zaslouženého odpočinku, neodpovídalo by to realitě. Pravda je taková, že ani jeden z nich odpočívat neumí, a navíc spolu po téměř půlstoletí manželského života už nedokážou být déle než pár minut. Celé jaro a léto proto tráví od rána až do večera na zahradě, kde mohou aspoň chvílemi pracovat či odpočívat odděleně, avšak podzim, a zvláště zima představují pro mé rodiče už mnoho let kritické období. Na konci října matka pokaždé odnosí všechny květináče s oleandry, ibišky, tropickými kapradinami včetně sleziníku hnízdovitého do zimní zahrady na kryté horní terase domu a v jejím životě se rozhostí velké depresivní prázdno, které můj otec nedokáže ničím zaplnit. V první řadě proto, že sám celé dlouhé hodiny sleduje v televizi fotbal nebo hokej, a pokud se zrovna žádný fotbal ani hokej nehraje, dívá se jenom mlčky z okna v naději, že se na vzorně posekaném a příslušně pohnojeném trávníku zahrady třeba objeví nový krtinec, který bude moci jít odstranit, nebo že z šedivého nebe začne na příjezdovou cestu k domu padat sníh, který bude třeba odklidit. A když už opravdu není co odklízet, sekat, mulčovat, sázet, sklízet, okopávat, plít, rýt, jednotit, hnojit, osekávat, ořezávat, zastřihávat, zalévat nebo rosit, takže moji rodiče jsou spolu opět zavřeni v domě, otec propadne nebezpečné kombinaci skeptického uvažování o smyslu života a nadměrné konzumace portského vína. Má matka zase nachází spornou útěchu ve studiu nových diet a v televizních pořadech o zahradě a o vaření – zvláště pak v tom s názvem Co naše babičky uměly a na co my jsme zapomněli. Matčin vnuk (můj syn) je ve vězení a já, její jediná dcera, nepečuji o ni, nýbrž o geronty v důchoďáku v Ratajích. Mám být ohledně našich klientů konkrétnější? Opravdu vás zajímají proleženiny, inkontinenční pleny a boční vývody? Dobrá tedy.

Naším jednoznačně nejhlasitějším, a tudíž jaksi nejvýraz-nějším klientem je pětaosmdesátiletý pan Mašek, zapšklý cynik, vykřikující po celý den a často i v noci strašlivé primitivní polopravdy o životě, o stáří, o manželství, o ženách nebo o svých nejbližších příbuzných (jsem ochotna připustit, že výroky o členech rodiny Maškových mohou být víceméně pravdivé). Pan Janda z vedlejšího pokoje je bývalý funkcionář KSČ, který až v našem domově pro seniory konečně na vlastní kůži zakusil, jaké to je, když jsou si všichni rovni – příšerné. Pan Novotný je pro změnu bývalý úspěšný sportovec. Bohužel jsem zapomněla, ve kterém sportovním odvětví vynikl (dvakrát prý vyhrál mistrovství republiky), ale i tak si dovoluji prohlásit, že chudák pan Novotný, stejně jako naprostá většina sportovců, v životě takzvaně přepálil start – na vrchol životní kariéry vystoupal už někdy v pětadvaceti a od té doby to s ním obvyklým způsobem šlo už jenom dolů. Nyní, v jeho pětasedmdesáti, je z bývalé sportovní hvězdy fyzická i psychická troska. Taky tu máme jednoho velkého bývalého dobrodruha, pana Růžičku, který nás všechny nepřestává otravovat stovkami pohlednic a fotek ze světa. Ten sice skoro celý osaměle procestoval, ale nakonec zjistil, že kdyby byl býval raději seděl doma s dětmi a manželkou, neskončil by nakonec v Ratajích v domově pro seniory... Paní Máchová je zase bývalá kuchařka, a hlavně bylinkářka, jenže má alzheimera v pokročilém stadiu, takže jídlo připaluje a léčivé byliny už nepoznává. Jiříček Sýkora je osmdesátiletý bývalý učitel, který své žáky začal kdysi nenávidět a bohužel i fyzicky napadat (pan Krbec mu říká pedofob, což je prý opak pedofila, ale já nevím, jestli takové slovo existuje). Těsně předtím než Jiříčka z oné základní školy, kde devatenáct let učil, definitivně vyhodili, svedl prý pěstní souboj s jakýmsi žákem osmé třídy, což sám dodnes označuje za „válku dvou světů: civilizace versus vetřelci“. A je tu i naše babička Vlastička, která má sice jen dvě dcery, ale zato šest vnoučat a která ze svého skromného důchodu dává každému vnoučeti k narozeninám, k svátku i k Vánocům tisíci-korunu (což ji tedy stojí osmnáct tisíc ročně). A klienty našeho domova pro seniory jsou konečně i pan Plechata, který po většinu svého života v sázavských sklárnách balil do krabic lisované sklenice, konvice a skleněné pekáče – a podobný případ je svým způsobem i pan Dolínek, všeuměl a kutil. Kdysi dávno začal výrobou dětských postýlek pro své tři děti a přes různé dětské stolečky, poličky a zahradní prolézačky se léty propracoval až k manželskému dvojlůžku a nakonec i ke stavbě dřevěného zahradního domku pro hosty. Pak ale jednou přijel z nákupu v OBI domů a v ložnici na jím vyrobeném dvojlůžku vedle jím vyrobené dětské postýlky ležel vedle jeho nahé manželky jeho nahý soused.

„Soused, kterej byl na jakýkoliv práce úplně levej,“ vyprávěl mně a panu Jandovi nedávno pan Dolínek. „Soused, kterej neuměl ani vyměnit žárovku!“ „Ale na rozdíl od tebe evidentně věděl, kde má tvoje manželka zásuvku!“ zasmál se tenkrát pan Janda netaktně. Zase jsem zapomněla dělat odstavce. Podle mého manžela jsem prý taky hrozně rozvleklá. Tak já se polepším a radši už dneska skončím. Hej hou, hej hou, už trpajzlíci jdou!

KAPITOLA 3

LUDVÍK

Kdyby nebylo té manželčiny aféry a mého posledního vyšetření v IKEM (nevím, jestli se mi o tom chce mluvit), mohl bych myslím po pravdě říct, že se v mém životě už dlouho nic důležitého ani doopravdy významného nestalo. Roky nedostá-vám téměř žádné divadelní ani filmové role, takže se, tak jako někteří další nejmenovaní kolegové, živím převážně občasným vystupováním v reklamě nebo moderováním večírků méně významných českých firem, které nemají dost peněz na to, aby si pozvaly Mirka Donutila nebo jinou skutečnou hereckou hvězdu. I já mám sice od doby, kdy jsem poprvé a naposledy zazářil jako pohádkový princ, svého takzvaného agenta Rudu, ale ten se ke mně chová čím dál přezíravěji a v poslední době už mi ani neodpovídá na e-maily a nebere mi telefon (s Jiřinou mu říkáme, poučeni špionážními filmy, „spící agent“).

Jedna drobná výjimka v mém podivně zamrzlém hereckém životě tu nicméně je. Asi před deseti lety mě manželka pořadatele soutěže Czech and Slovak Photogirl, které bylo evidentně líto, že nejoblíbenější pohádkový princ jejího dětství už několik desetiletí jenom příštipkaří, ustanovila předsedou finálové poroty. Od té doby každoročně trávím dva až tři letní dny na takzvaném předsoutěžním soustředění finalistek – obvykle v nějakém vcelku luxusním tuzemském hotelu s vnitřním i venkovním bazénem, v jehož prostorách se oněch dvanáct mladých žen od rána až do večera fotí – samozřejmě nejen v plavkách, ale i ve večerních šatech a dalších róbách – a ve zbylém čase trénují chůzi v lodičkách po pódiu. S mou skromnou pomocí se učí říkat na mikrofon i jiné věci, než že rády jezdí na kole do přírody, doma mají pejska Fifinku a ze všeho nejvíc si přejí světový mír. Nemusím snad dodávat, že mé chování ke všem těm atraktivním slečnám vždy bylo a nadále je zcela korektní, a to jaksi nejen proto, že jakékoli koketování, natož přímé svádění všem členům poroty regule soutěže přísně zapovídají.

Ony tři dny, po které se jednou v roce ve vší počestnosti těším z přítomnosti mladých půvabných žen, však v mém životě představují naprostou výjimku – drtivou většinu času totiž trávím doma v Sázavě. Jednou za čas ovšem před manželkou (a vlastně i sám před sebou) předstírám, že v metropoli natáčím nějaký alternativní film určený pro platformu Voyo (popřípadě pro jakýkoliv jiný kanál, který má žena v naší staré televizi zcela určitě nenaladí), a odjedu ranním vlakem do Prahy. Tam pak musím přečkat minimálně šest až deset hodin, abych se z těch svých fiktivních „denních natáčecích prací“ vrátil vlakem do Sázavy po věrohodně dlouhé době.

Jiřinu ovšem kupodivu stále ještě zajímá, jaký film jsem točil, takže si musím bohapustě vymýšlet názvy, děj i herecké obsazení neexistujících nízkonákladových filmů, natáčených fiktivními českými režiséry. Občas odvážně zariskuji a zmíním se před Jiřinkou o nějakém snímku, který se v dané době skutečně točí a už brzy půjde do kin (ale ve kterém já jako obvykle nehraju) – a v duchu pak jen doufám, že na to má žena zapomene a nebude chtít dotyčný film později vidět. A když na to manželka nezapomene, čeká mne ještě větší úzkostná nervozita a nádavkem i znechucení ze sebe samotného, a především pak stresující povinnost jí nějak vysvětlit, proč mne z onoho filmu nakonec vystřihli. Svým způsobem proto vlastně hraju pořád, i když bez publika, pouze před manželkou (a taky sám před sebou) – hraju nepříliš známého, ale kupodivu stále ještě občas obsazovaného herce na odpočinku, důchodce, který už tak trochu nemá do čeho píchnout. Celé dny doma sleduji v televizi virtuální dramata jako Letecké katastrofy nebo Policie v akci a největším skutečným dobrodružstvím mých sázavských dnů a týdnů bohužel bývá cesta na poštu a nákup v Tescu – samozřejmě na rikše (vysvětlím později).

S postupujícím věkem už mi taky přibývají drobné či větší zdravotní problémy, takže tu a tam musím do Prahy kvůli návštěvě kardiologa, urologa nebo očařky. I tyhle cesty mne samozřejmě stresují. Jednak jsem už předem nervózní z toho, že vlak bude mít zpoždění a že nepřijedu do nemocnice včas, ale vůbec největší obavy mívám z pravidelných půlročních kontrol v IKEM – pokaždé se bojím (a manželka samozřejmě se mnou), že ultrazvuk nebo CT vyšetření odhalí u mého srdce nějaký nový problém.

Nejraději proto jezdím do Prahy jen tak, bezdůvodně, respektive kvůli fiktivnímu natáčení, protože v takovém případě nemusím pochopitelně nikam spěchat. Do centra pohodlně dojedu z Hlavního nádraží metrem, a protože mne nikterak nehoní čas, celou tu smyšlenou pracovní cestu si pokaždé užiju: zajdu si třeba do kavárny Imperial nebo Louvre, objednám si caffè macchiato a něco malého k snědku a v klidu si přečtu noviny. Ano, já vím, jak si může člověk na podzim roku 2023 přečíst jakékoliv noviny v klidu, že? Putin stále okupuje velký kus Ukrajiny, v Izraeli vraždí Hamás a po celém světě probíhají protižidovské demonstrace... Tím světem unaven, jak rád bych zhas. Leč tebe zůstavit tu napospas? V žádném Shakespearovi jsem mimochodem nikdy nehrál.

Jsem průměrný herec ztvárňující tragikomickou postavu průměrného herce. A průměrného manžela.

Pravda bolí, ale osvobozuje!

KAPITOLA 4

JIŘINA

Jsem k smrti unavená. Ve čtvrtek jsem byla na schůzi místního zastupitelstva, ale když jsem jednou jedenkrát promluvila na téma rozvoz odpadu, všichni se na mě dívali jako na nějakou zrůdu. Kdosi mi totiž už minulý týden namluvil, že prý sázavští popeláři odvážejí veškerý tříděný odpad, tj. sklo, plasty i papír, na stejnou skládku jako běžný odpad směsný, ale starosta i zastupitelé se mi ve čtvrtek vysmáli a ujistili mne, že to tak rozhodně není. Všichni se na mě potom dívali, jako kdybych odpad byla já. A víme proč – jsem nestoudná cizoložnice a syna mám v base. Dneska je sobota a já původně chtěla jet syna do vězení neplánovaně navštívit, ale když jsem si ráno po probuzení představila tu cestu s celkem třemi přestupy, nakonec jsem nedokázala ani vstát z postele. Cítila jsem se samozřejmě provinile a dostala jsem na sebe vztek, a tak jsem se všechen ten vztek snažila přenést na syna a v duchu jsem mu strašlivě nadávala. Jenom idiot bere drogy – a jenom naprosto nezodpovědný sobecký kretén bere drogy a řídí! Takže když seš nezodpovědný sobecký kretén, tak si v té base třeba shnij! (Nemusím dodávat, že už po pár minutách se tenhle spravedlivý vztek jako vždy proměnil v bezedný mateřský smutek a lítost: proboha, chudáček můj chlapeček je v base!) Jsem tak unavená, že si toho všiml i můj jindy poměrně ignorantský manžel Ludva.

„Co je s tebou, Jiřka?“ zeptal se mě přímo.

„Nic,“ odpověděla jsem mu i dnes bez přemýšlení.

Úplně stejně jako na tuhle otázku odpovídám po celé naše manželství – napůl automaticky, napůl povinně. Ludva na mou odpověď už skoro čtvrt století reaguje vždy stejně (a nikdy jinak) – buď se s ní alibisticky spokojí (on se mě přece jasně ptal, tvrdí mi pak pokaždé, když se situace ještě více vyhrotí), nebo neméně alibisticky předstírá zájem a naléhá, abych svou stručnou odpověď rozvinula – a když to výjimečně udělám a s nějakým svým problémem se mu detailněji svěřím, se špatně skrývanou velkorysostí, která se v jeho hereckém provedení nijak neliší od nekonečné štědrosti, mi zdarma poskytne knížecí radu, ať to neřeším.

„Neřeš to, Jiřka!“ oznamuje mi i dnes sebevědomě.

„Jak sakra neřeš to?!“ vybuchnu z posledních sil. „A kdo to vyřeší?“ „Já, samozřejmě,“ odpoví mi.