TOMU ŘÍKÁM PŘEKVAPENÍ

Copyright © Alena Mornštajnová, Petra Dvořáková, Michaela Klevisová, Petra Soukupová, Miloš Urban, Viktorie Hanišová, Markéta Pilátová, Anna Musilová, Kateřina Surmanová, David Urban, Lucie Hušková, 2024

Illustrations © Adéla Ťopková, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0172-6

Obsah

ALENA MORNŠTAJNOVÁ

přítelkyně

PETRA DVOŘÁKOVÁ

díky, pane doktore!

MICHAELA KLEVISOVÁ

dnes začíná nový život

PETRA SOUKUPOVÁ

všechno nejlepší, maminko

MILOŠ URBAN

prezervace

VIKTORIE HANIŠOVÁ

dvojnice

MARKÉTA PILÁTOVÁ

objetí

ANNA MUSILOVÁ

novoroční předsevzetí

KATEŘINA SURMANOVÁ

labuť ve vysoké věži

DAVID URBAN

žárlivost

LUCIE HUŠKOVÁ

domov naděje

Šťastný začátek. 

ALENA MORNŠTAJNOVÁ

přítelkyně

Naklonila se z okna a nenápadně vykoukla. To musí být oni, ti noví nájemníci, pomyslela si.

V dvoupodlažním domě bydlela od narození. Když se vdala, máma nechala třípokojový byt v prvním patře přepsat na ni a odstěhovala se do garsonky na druhé straně města. „Co bych v tak velkém bytě sama dělala, když tady teď táta není,“ říkala. „A vy budete mít s Rosťou děti, vy ho užijete.“

Táta tady není. Odešel. Říkala to tónem, jako kdyby její muž zemřel, ale on opravdu jen odešel. Prostě se jednoho dne sebral, sbalil si věci a odstěhoval se. „Potřebuju prostor, svobodu, tady na mě všechno padá a nemůžu se ani nadechnout,“ prohlašoval, ale ve skutečnosti jen chtěl být s jinou ženou.

Petra mámu podezírala, že z bytu odešla ráda. Nechtěla usínat v ložnici, kde dvacet let spala se svým mužem, v posteli, ve které se s ním milovala, vařit v kuchyni, kde proti sobě sedávali u stolu a plánovali další dny, zalévat květiny v obýváku, do kterého před lety vybírali nábytek. „Nadčasový,“ řekl tehdy Petřin táta. Vlastně táta ještě nebyl, byl manžel a měl svou ženu rád. „Aby stárl s námi, aby to byl domov.“

Po svatbě Petra nábytek vyhodila a vybrala si s Rosťou nový. Nevadily jí vzpomínky, uznávala, že masivní knihovna a prosklené skříně jsou zachovalé a účelné, prostě jen chtěla něco svého. Nový začátek. Šťastný začátek.

Těm lidem, kteří teď na ulici vystupovali z modrého auta – fábie combi to byla a měla už něco za sebou –, byt patřit nebude. Budou jen podnájemníci. Další v řadě. Byt vlastní vnuk pana Juráska, starý pán ho na něj přepsal, než se odstěhoval do domova seniorů, a od té doby se v bytě nájemníci střídají snad každý druhý rok. Někteří jdou do vlastního, ti poslední asi skončili někde na ubytovně, protože je mladý Jurásek vyhodil. Prý už půl roku neplatili nájem. Petra byla ráda. Sousedka byla sice docela fajn, s tou občas prohodila pár slov, ale za tím jejím mladým se do domu táhli divní lidi a nechávali za sebou zvláštní smrad a odhozené vajgly před vchodem i na schodech.

Z fábie vystoupila řidička. Byla nakrátko ostříhaná, tmavovlasá a štíhlá, možná až hubená. Rifle jí klouzaly z boků a lemy nohavic se skoro dotýkaly chodníku, ale, co já vím, pomyslela si Petra, třeba to tak má být, dneska se nosí všelicos. Ve svých pětačtyřiceti letech nebyla Petra nijak zvlášť konzervativní, jen ji móda prostě nezajímala. Byla zastánkyní praktičnosti ve všech oblastech života, tedy i v módě. Žena si popotáhla kalhoty a zastrkala si objemnou bílou košili dovnitř, asi aby jí nepřekážela, obešla auto, otevřela zadní dveře a naklonila se. Petra se přesunula na druhou stranu okna, aby změnila úhel pohledu. Jo, bylo to tak, jak si myslela. Na zadním sedadle sedělo dítě a žena ho odpoutávala z autosedačky. Ne, pozor, ne jedno dítě, ale dvě. Mrněti v autosedačce můžou být tak tři, možná čtyři, ale tomu klukovi, co se teď vyhrabal ze zadního sedadla na druhé straně a bez rozhlížení vešel přímo do vozovky (ještě štěstí, že nic nejelo, však se na něj jeho máma zlobila), bylo aspoň jedenáct. No, než doroste do věku, kdy by s ním mohly být potíže, budou snad tihle podnájemníci už dávno pryč.

Za fábií zastavila bílá dodávka. Moc věcí tahle rodinka neměla, pár krabic, složenou dětskou postel, pár velkých igelitových pytlů nacpaných oblečením a možná peřinami. Žena s dětmi zmizela ve vchodových dveřích a dva muži vykládali věci z dodávky na hromadu a postupně je nosili dovnitř. Z chodby se ozývalo dupání, bouchání dveří a pokřikování a pak muži naposled nakoukli do nákladního prostoru, aby zkontrolovali, jestli vyložili všechno, nastoupili a odjeli. Oba, ani jeden z nich k ženě a dětem nepatřil.

Petra a Kateřina. Staly se z nich přítelkyně. Za běžných okolností by se asi nesblížily, dělilo je skoro patnáct let a Petra novou kamarádku ani nepotřebovala, lidé, které do svého života pustila během uplynulých let, jí stačili.

Když tehdy před dvěma roky Petra doprovodila bílou dodávku pohledem až na konec ulice, odlepila se od okna, srovnala záclonu, nachystala si mísu a vyndala z lednice a spíže přísady na svůj skvělý máslový koláč, aby novou sousedku přivítala, nenapadlo ji, že právě dělá první krok k navázání vzájemného přátelství. Namlouvala si, že chce být zdvořilá, ale ve skutečnosti byla jen zvědavá, co je ta hubená tmavovláska zač.

Donesla nové sousedce koláč a odvedla si tříletého Tomáška, aby měla Kateřina chvíli klidu na vybalování krabic. Stěhováci je všechny naskládali doprostřed chodby a Kateřina tu hromadu obíhala, luštila nápisy, nadzvedávala víka a snažila se najít talíř, na který by ještě teplý koláč položila. „Děkuju, opravdu moc děkuju, přijde nám vhod, neměla jsem ještě čas zajít koupit něco k jídlu…“

„Talíř mi vrátíte pak,“ řekla Petra. „A jestli chcete, toho malého,“ hlavou kývla k Tomáškovi, který někde objevil naběračku a bouchal s ní do pytle s oblečením, „toho vám na chvíli pohlídám, ať na něj ještě něco nespadne.“

A pak Tomáška občas vyzvedávala ze školky, ne moc často, tak jednou do týdne, když se Kateřina nestihla vrátit z práce, protože se jí nahromadilo papírování a uzávěrky a staršímu Zbyňkovi ho učitelky dát nechtěly, párkrát Kateřině vypomohla menší půjčkou, a ta jí peníze vrátila hned, když bývalý manžel poslal alimenty.

Zaplatil je pokaždé, ale rád je posílal se zpožděním nebo dvě platby najednou, ne proto, že by peníze neměl, ale protože chtěl svou bývalou ženu potrápit, vytrestat ji, že ho opustila, že už dál nechtěla snášet jeho připomínky, pozdní příchody, výčitky a hlavně lhostejnost. „Jo, všechno bych snesla, ale nejhorší bylo, když mě trestal tím, že na mě nemluvil. Žil vedle nás, ale vůbec nás nevnímal, mě ani děti, chodil bytem, jako kdybychom neexistovali, jen se najedl a pak do noci seděl u počítače, fakt to bylo daleko horší, než když na mě řval, že nemá čistou sklenici, protože jsem nezapnula myčku.“

A tak se jednoho dne Kateřina rozhodla, podala žádost o rozvod a po měsících tahanic se odstěhovala do podnájmu. „Dřív jsem nemohla, z mateřské bych byt nezaplatila. A taky jsem se bála, aby mi nevzal děti, přece jenom má daleko větší příjem než já, mohl by dětem poskytnout lepší zázemí, ale on o ně vůbec nestál. Vždyť vidíš, je mu zatěžko vzít si je, když je jeho soudem určený víkend. Tomášek je ještě malý, tak je stejně raději se mnou, ale Zbyněk se na tátu furt ptá.“

Potkávaly se, navštěvovaly, povídaly si o minulosti, přítomnosti i plánech do budoucnosti. Popíjely kávu – Petra černou a Kateřina se dvěma kostkami cukru a trochou mléka. V životě měla dost hořkého, alespoň tu kávu si potřebovala osladit. A Petra věděla, že její život je daleko lepší a pohodovější než ten Kateřinin, protože ona měla muže, se kterým jí bylo i po více než dvaceti letech manželství pořád dobře, obě děti na vysoké škole, vlastní byt a dost peněz na letní dovolenou v Itálii, a proto se snažila Kateřině pomáhat, povzbuzovat ji a být jí oporou. Protože to přece dobré kamarádky dělají.

Petra se vracela z práce, rozepnutý kabát jí povlával v jarním vánku, taška v ruce nebyla nijak těžká – koupila jen šunku a sýr, večer připraví nepravou pizzu z listového těsta, tu mají s Rosťou stejně nejraději. Zpoza rohu vyšly dvě postavy. Petra zamžourala, slunce ji oslňovalo, ale ta štíhlá ženská silueta lehce opřená o vyšší mužskou postavu jí byla povědomá. Přiblížili se k sobě na pár metrů a vstoupili do stínu vysokého domu. Opravdu to byla Kateřina a – zářila. Šla lehce, usmívala se a v obličeji měla výraz, který v něm Petra ještě nikdy neviděla. Štěstí, radost, láska a naprostá důvěra.

Petra cítila, jak se v ní při pohledu na to nekonečné štěstí něco svírá. Žila spokojený život, nic jí nescházelo, ale takové bezbřehé štěstí, které vyzařovalo z Kateřiny, už dlouho nezažila. Dech jí uvízl v hrudi, naplnil plíce a způsobil nepříjemný tlak na hrudi. Závist. Ano, přiznala si Petra, to, co cítím, je závist. Podívaly se na sebe, pozdravily se, muž po Kateřinině boku na Petru přátelsky kývl. Byl pohledný. Mladý. Dobře oblečený. Petra se na něj pousmála a šla dál. Vydechnout dokázala až na konci ulice.

Zabouchla za sebou dveře, kabát pověsila v předsíni na háček vedle jarní bundy svého muže a posadila se na lavici, aby si zula boty. Dobrá nálada a pocit lehkosti byly pryč. Najednou se cítila stará a bez budoucnosti. Nikdy neprožije pocit štěstí, který zahlédla v Kateřinině obličeji. Už nikdy nezažije novou lásku.

Postavila se, zvedla nákupní tašku, najednou těžkou a neforemnou, a vešla do kuchyně.

Rosťa cosi krájel na kuchyňské lince. „Čau,“ pozdravil ji. „Všimla sis, že jsou rozbité vchodové dveře? Jako kdyby je někdo prokopl.“

„To určitě ten Kateřinin Zbyněk,“ řekla. „Roste z něj pěknej grázl.“

Slunce se během pár týdnů změnilo z jarního přítele na urputného mučitele. Každý, kdo mohl, se schovával do stínu budov a stromů. Petra seděla na lavičce pod třešní, kterou prý kdysi zasadil její táta. Z neznámých důvodů rodila jen každý druhý rok, ale třešně byly zdravé, velké a šťavnaté. Ještě teď se jich pár červenalo na úplných konečcích větví, tam, kde na ně dosáhli jen špačci.

Protáhla si nohy a čekala, až k ní dojde Kateřina. Šla pomalu a nenalíčený obličej se jí leskl potem. Vypadala unaveně, jako kdyby z ní slunce vysálo všechnu energii. Petra se kousek posunula a Kateřina se ztěžka usadila vedle ní. Mlčely.

„Taky se ti zdá, že když se ti v životě začne dařit, něco se pokazí?“ řekla po chvíli Kateřina s pohledem upřeným do dálky.

Petra věděla, o čem mluví. „Tak ses s ním přece jenom rozešla?“ zeptala se.

Kateřina ji vzala za ruku, jako kdyby u ní hledala útěchu. Petra jí povzbudivě stiskla prsty, aby jí dala najevo, že je s ní. Na její straně. To přece dobré kamarádky dělají.

„Nikdy mě nenapadlo, že budu muset volit mezi mužem, kterého mám ráda, a vlastním dítětem. Fakt nechápu, proč Tomášek tak hrozně žárlí. Proč Honzu tak nenávidí? Když pro něj přijdu později do školky, sedí tam a brečí. Drží se mě jako klíště a každý večer kňourá, ať od něj neodcházím. Musím u něj sedět, dokud neusne. Vždyť už mu bude šest!“ Bezmocně zavrtěla hlavou. „To bude tím rozvodem. Přišel o tátu a teď se bojí, že se na něj vykašlu i já. Jak ho něco takového mohlo napadnout?“

Petra ji soucitně pohladila po hřbetu ruky. „To nevím,“ řekla. „Děti jsou děti.“

Ale věděla. Vnuknout dítěti myšlenku nebylo nijak těžké. Tomášek brzy pochopil, že si musí maminku hlídat, aby mu ji cizí pán neodvedl.

Harmonie vztahu mezi Petrou a Kateřinou byla přece pevně daná od okamžiku, kdy Petra přivítala novou sousedku s koláčem v rukou a odvedla si Tomáška. Petra je ta šťastnější, pomocná ruka a utěšovatelka. Kateřina je tou, která její pomoc potřebuje a vděčně přijímá.

Nemohla dopustit, aby se mezi nimi něco změnilo.

„A ty to, strejdo, umíš?“
zazářily obdivně Ládíkovi oči.

PETRA DVOŘÁKOVÁ

díky, pane doktore!

„Tak ještě jednou,“ vzdychla sestřička a znovu mi přitáhla manžetu. Pokaždé když mi tu měří tlak, musí vyměnit normální velikost manžety za tuhle pro slony, a ani tak to nestačí.

„Teda, pane Havlasi, že vy jste zase přibral,“ neodpustila si kyselou poznámku. Vůbec u ní nevzbuzuji respekt, a to by člověk řekl, že když vážím sto čtyřicet kilo, na hlavě nemám ani vlásku a vizáží připomínám vyhazovače z nočního baru, bude si dávat trochu pozor. Jenže tahle sestra má na lidi nos. Moc dobře tuší, že jsem spíš měkkosrdcatý bambula. Raději mlčím, co se tu budu dohadovat s důchodkyní, která má sama dost. Přesluhuje nejmíň pět let. Karel může být rád, že ji má. Najít zdravotní sestru, pracovitou, spolehlivou, co neremcá na plat a na lidi jen přiměřeně, se na malém městě považuje už roky za zázrak. Manžeta se s každou vteřinou nafukovala, a když jsem se rozhodl, že sestřinu přidrzlou poznámku nebudu komentovat, i ona nakonec zmlkne. Upřeně zírá na displej tlakoměru, však ona si počká, je to kdo s koho – buď na displeji zabliká číslo, nebo se manžeta uvolní a tonometr do ní bude fučet další a další vzduch bez šance na výsledek. Nakonec je vítězství na mé straně.

„Sto čtyřicet na osmdesát pět,“ zakroutí sestra nevěřícně hlavou.

V duchu se musím ušklíbnout – tak vidíš, není to se mnou tak zlé. Nahlas jsem ale neřekl nic. Uznání, že dosáhnout při mé váze takového tlaku je opravdu výhra, bych se tu stejně nedočkal.

Sestra se otočila k počítači a naťukala do něj mé hodnoty. „Tak si jděte dál,“ poslala mě do ordinace. Příjemnější část téhle pravidelné prohlídky.

„No nazdar, už jsem myslel, že se do Vánoc neuvidíme,“ přivítal mě Karel div ne s otevřenou náručí. Seděl za stolem, jako obvykle měl na sobě zelenou halenu, bílé kalhoty, černé vlasy ostříhané na ježka, obočí jak dva narýsované trojúhelníky. Roky ho podezírám, že si kštici přibarvuje, protože tak černé vlasy u pětačtyřicátníka prostě možné nejsou. On ale zarputile, a to i po pěti panácích, které jsme si spolu nedávno dali, tvrdil, že takhle to má od přírody. A že on patří k těm šťastným, co jim pigmentace jednoduše neubývá. Potom mi složitě vysvětloval, že jsou na to docela rozsáhlé výzkumy, které se zabývají vlivem genetiky na pigmentaci ve vztahu ke kožním onemocněním. Karel je jižanského vzhledu, tak to o něm napsal do slohového cvičení můj dvanáctiletý syn, který Karla obdivoval a zbožňoval, jen co začal pobírat rozum. Nejen proto, že s ním byl ochotný strávit hodiny u šachů, ale hlavně kvůli tomu, jak skvěle dokázal vyprávět všechny ty svoje historky. Než se dostal sem, do téhle díry, zcestoval jako doktor půlku světa.

„Třeba syrový maso,“ spustil svoje vyprávění pokaždé tak nějak, jak to vyplynulo ze situace. Marie zrovna v kuchyni připravovala steaky, Karel přisupěl k misce s naloženým syrovým masem a labužnicky vzal kousek mezi prsty a strčil ho do pusy. Chvíli se zavřenýma očima přežvykoval a jen je vychutnával, vypadal u toho, jako by prožíval mimořádný gurmánský zážitek. Marie jen protáčela oči v sloup, ale Ládík na něj upřeně hleděl a napjatě čekal, protože už tušil, že z Karla vypadne další neuvěřitelná historka.

„… tak to syrový maso na Srí Lance, to byl naprostý základ. Samozřejmě…,“ Karel znovu zabořil prsty do steaků, až po něm Marie sekla pohledem, „ne u turistů, tam si všichni dávají pozor. Ale když žiješ doopravdy mezi místními, zjistíš, že to zbožňují.“

„Že se nebojíš, že z toho něco chytíš,“ odtáhla Marie štítivě mísu ke sporáku, jako by Karel mohl maso spolykat ještě před večeří. Občas se mi zdálo, že Karla nemusí. Ale možná jednoduše nemusela nikoho. Jako učitelka na základce vypadala o deset let starší, všechny ty školní stresy vytrvale po večerech zajídala čokoládou, a co se týkalo váhy, neměli jsme si co vyčítat.

„To máš, Marie, pravdu, chytit by člověk něco mohl,“ přikývl Karel a nasadil laskavě pedagogický výraz v naději, že tohle se učitelkám líbí. Za ty roky, co se známe, přesně věděl, kdy má ubrat, aby si Marii nepoškorpil. Zasedl ke stolu a otevřel plechovku piva, kterou jsem tam před chvílí postavil. „Ze syrovýho masa chytneš leccos, třeba parazita nebo bakterie, cokoliv. To se pak poděláš až za ušima. V tom lepším případě. Proto místní na Srí Lance jedí taky všechno tak ostré. To je snad nejpálivější kuchyně na světě. Ne nadarmo se říká vypálit červa.“

Teprve po večeři, když jsme si každý dali ještě jedno pivo, se Karel rozvalil na křesle a zatvářil se najednou vážně.

„Chtěl jsem s vámi probrat ještě jednu věc…,“ spustil a díval se u toho na mě a na Marii, už roky nás považoval za své nejlepší přátele. Ládík s otevřenou pusou posedával na gauči a doufal, že si ho nevšimneme. Jenže na svůj věk byl nepřehlédnutelný, asi tak jako my dva s Marií. Jen na rozdíl ode mě měl ještě vlasy.

„Láďo, spát,“ houkla na něj Marie v přesvědčení, že Karel hodlá otevřít některou ze svých intimností a marných snah udržet si dlouhodobou partnerku. Něco takového bylo v jeho případě dost nepochopitelné. Úspěšný, zajištěný, mimořádně schopný… a přesto maximum, čeho ve vztazích dosáhl, byl půlroční poměr s jakousi Anetou, kterou sbalil bůhvíkde a ze které se velmi rychle vyklubala obyčejná zlatokopka.

„Ty, a nemá on náhodou problém s… potencí?“ spekulovala Marie, když jsme o tom kdysi vedli debatu. Něco takového mi ale vůbec ke Karlovi nesedělo. Navíc jsem byl svědkem řady jeho jednorázových eskapád, které jsem před Marií raději zamlčel, byl bych nerad, aby zbytečně pojala podezření, že Karel na mě nemá dobrý vliv.

„Klidně ho tu nechte, jde o práci…,“ uklidnil Marii Karel a Ládík se jak malý Buddha zahnízdil na sedačce.

„Podívejte, existuje taková léčebná metoda, v zahraničí běžně používaná, k nám už se taky dostává. Jde o klouby – artrózy, to my praktici vidíme v ambulanci dnes a denně. Co ti lidi všechno zkusí, to si neumíte představit, ty bolesti. A to čekání na výměnu kloubů – to je třeba rok, dva…“

Marie usrkla z hrnku horký čaj a přikývla. Její matka měla dva roky nové koleno a druhé ji čeká za půl roku.

„A ty to, strejdo, umíš?“ zazářily obdivně Ládíkovi oči.