Copyright © František Kotleta, 2021

Cover art © Jiří Arbe Miňovský, 2021

Illustrations © Lenka Tarwari Jandová, 2021

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2021

ISBN 978-80-278-0052-0 (print)

ISBN 978-80-278-1131-1 (ePub)

ISBN 978-80-278-1132-8 (mobi)

ISBN 978-80-278-1133-5 (pdf)

Kristýně Sněgoňové,

bez níž by nebyla nejen Legie,

ale dost možná ani já.

Děkuji. Za vše a navždy.

V jedné předaleké galaxii

Vesmír je kruté místo. Právo na život má pouze ten, kdo si jej uhájí v boji. Taková jsou pravidla tam venku. Lidé se je dozvěděli v den, kdy na jejich planetu zaútočila invazní flotila civilizace enlilů. Krátká, ale tvrdá válka srazila lidstvo na kolena a udělala z něj otroky mimozemských dobyvatelů. Otroky, kteří si zaslouží život, jen pokud budou svým majitelům věrní a užiteční. Jenže lidé se nevzdali. Kapitán české tajné služby František Moravec připravil plán na záchranu lidstva, který sice ztroskotal, ale jemu se podařilo aspoň získat starou nákladní loď, tajně vybavenou technologií tajemných rutašů – prastaré vesmírné rasy, jež se nyní skrývá před světem. Na lodi Kraksna pluje s ruským poručíkem Gerasimem, technikem Aloisem Vodičkou, mimozemšťankou Agou, italským kuchařem Giuseppem, tajemnou Amandou, unesenou mimozemšťany dlouho před začátkem invaze, a polskou profesorkou Dankou Krasiński, která by tam nejraději vůbec nebyla. A s odhodláním škodit enlilskému impériu a jeho bitevním flotilám.

Ano, na první pohled to není nejostřejší posádka, ovšem není všem dnům konec a lidé koneckonců vždycky dokázali překvapit. Zvlášť když našli útočiště v práci pro vesmírnou mafii.

Planeta milionů čmelíků

„Do prdele,“ ozval se ve vysílačce v mém uchu Vojcechovsky.

Zrovna jsem pohledem hodnotil mimozemšťanku nesoucí tác s jakousi třaslavou hmotou. Na mimozemských mejdanech musel být člověk extrémně opatrný na to, co si strká do úst. Ta rosolovitá věc totiž úplně klidně mohla pocházet z útrob vysokého hubeného tvora posetého desítkou bradavek, který se s podnosem graciézně pohyboval mezi hosty. Něco jako: „To kafe je moc silný, stříkněte mi do něj trochu mléka.“

„Z osmé nebo desáté bradavky, pane?“

„Z prdele. Jde o to, jestli ta věc je z prdele,“ opravil jsem Gerasima při pohledu na mimozemšťanku – nebo mimozemšťana? –, ale pak mi došlo, že dost možná řeší něco jiného než obsah táců s jídlem a že práh odpornosti má ostatně nastavený někde jinde.

„Nataša,“ odvětil.

„Cože?“ nechápal jsem.

„Nataša, kurva, Nataša Alinová. Jo, ta kurva Nataša, kurva,“ vysvětlil. Zatajil se mi dech. Další „kurva“ jsem nepotřeboval. Přestal jsem si všímat mimozemšťanky i podnosu s podezřelou hmotou a rozhlédl se okolo. Sál o velikosti několika fotbalových stadionů byl plný bytostí rozličných ras.

„Nedal sis to halucinogenní želé, před kterým nás varovala profesorka? Sežere ti to půl mozku. Půlka z ničeho je fakt málo, Gerasime,“ zavrčel jsem nervózně.

„Je to ona, věř mi,“ ozval se mi v uchu jeho hlas.

„Kde jsi?“

„Kde jsi?“ zopakoval jsem po chvíli.

Spojení bylo hluché.

O tři týdny dříve

„Amando, přihraj!“ zařval jsem na dívku, zatímco se mi podařilo zablokovat Vodičku, který jí před chvílí obloukem hodil míč. Dědek měl ve svém věku slušnou páru, když dal za sebou dva koše za tři body. Rutašská ozdravná terapie na něm odvedla dobrou práci.

„Amando!“ křiknul jsem a rozběhl se ke koši. Měli jsme jenom jeden. Ani to nebyl koš, jen kolo z ocelového prutu, který Aga snadno ohnula a připevnila k odpadní rouře. Nikomu to ale nevadilo. Hřiště jsme si vytvořili v jednom z mnoha nákladových hangárů. Hrou jsme zaháněli nekonečnou nudu posledních týdnů. Našli jsme útočiště na Planetě milionů čmelíků, kam jsme se zašili, abychom na chvíli zmizeli z vesmíru. Šlo o jednu z domovských planet huntů, vesmírné drůbeže, pro niž jsme pracovali. Název nelhal. Nekonečné stepi byly domovem obrovského množství jakýchsi přerostlých okřídlených roztočů, které huntové na romantických procházkách požírali. Protože agresivní havěť pro změnu požírala nás a my neměli ochranu pevné kůže a hustého peří, museli jsme zůstat zavření v lodi.

„Amando!“ zařval jsem potřetí, ale pak jsem dostal od Agy ránu ocasem. Vyrazilo mi to dech a já se složil k zemi.

„Uh, uh,“ snažil jsem se všem oznámit, že knock-out ocasem je naprosto proti všem pravidlům NBA a takový Magic Johnson by se ho nikdy nedopustil, ale nikoho to nezajímalo. Útok nepřátelského týmu složeného z Vodičky, profesorky a ještěrky se rozběhl zastavit Amandu, zatímco Gerasim takticky vyklidil prostor. Aga se ohnala ocasem i po mladé Španělce. Dívka se mu ovšem vyhnula a pak udělala něco neskutečného – vyskočila do vzduchu, jednou nohou narazila do Ažina ramene, od něj se odrazila a dala koš.

„Vyhráli jsme!“ zařval Gerasim.

Samozřejmě z bezpečné vzdálenosti od Agy. Ještěrka moc neuměla prohrávat. Vůbec v ničem. Vodička si nedávno vytiskl karty a naučil ji dětskou hru zvanou Autobus. Po své první prohře všechny karty roztrhala a stála patrně jen kousek od toho, aby je Vodičkovi narvala do pusy a donutila ho je sníst. Nikdo už tak neměl odvahu s ní hrát nic jiného než Kdo si u oběda upšoukl.

„My jsme vyhráli?“ zeptala se nevěřícně Amanda, míč už zase pevně v rukou. Udýchaná profesorka pokývala hlavou. Dívka výskla a znovu se skokem odrazila od Ažiných šupin. Místo na koš skočila na jednu z velkých kovových beden, složených na okraji hřiště.

„Huá, huá!“ povykovala Amanda. Strhla ze sebe tričko a roztočila ho nad hlavou. Vodička s Gerasimem na to fascinovaně hleděli.

„Vidím, že jste si našli zábavu na své úrovni,“ ozval se za mnou Giuseppeho hlas. Lodní kuchař tam nestál sám.

* * *

Za ním se vyjímal Aštar, šéf Huntské obchodní společnosti, tedy organizace, pro niž jsme pracovali. Na Zemi by se jí říkalo mafie. Podíval se na mě, Vodičku i Gerasima v našich propocených ušmudlaných trikách, na nehnutě stojící Agu i vřískající Amandu, která nehodlala s vítězným tancem a natřásáním svých mladých pevných prsou přestat ani před zraky nových návštěvníků.

„Co zde provádíte?“ zeptal se hunta.

„Náboženský rituál. Velmi duchovní věc,“ odvětil jsem.

Při styku s mimozemšťany jsem už dávno pochopil, že vysvětlovat cokoliv složitějšího spojeného s lidskou činností nemá moc smysl. Kupodivu však byly některé kulturní fenomény společné prakticky všem bytostem v celém širém vesmíru. Každá civilizace znala koncept něčeho vyššího. Jistě, zpravidla se to omezovalo na zákazy masturbace a krvavé tresty za zločiny typu „věří v něco jiného než my“, ale i nejvyspělejší civilizace braly náboženskou víru vážně a zároveň s tím uznávaly i sebešílenější teologii.

Giuseppe se ušklíbl, ale po boku se mi objevil Gerasim vážně pokyvující hlavou.

„To je naše modla,“ ukázal k improvizovanému koši. „A posvátný relikt,“ pohodil hlavou k míči, s nímž Amanda prováděla vítězný tanec. Na to, že ho Vodička vytvořil při experimentech s našimi výrobníky, byl skoro jako profesionální basketbalový míč.

„Čeká se od nás nějaká účast?“ uhladil si Aštar pera na hrudi a druhý hunta se nervózně ošil. Přitom mu z peří v podpaží vyletěl místní čmelík, velký jako pozemský sršeň. Hunta ho zkušeně lapil a s mlasknutím sezobl.

„Měli byste se poklonit modle,“ pronesl vážně Gerasim. Giuseppe jen protočil oči v sloup.

Oba huntové se hluboce uklonili. Amanda zmlkla.

„Můžeme si promluvit na méně posvátném místě?“ zeptal se Aštar.

„Odvedu je do strategické místnosti,“ řekl kuchař a rázně se otočil. „Vy se mezitím pokuste začít se chovat jako lidé,“ zamumlal, ovšem tak, abychom ho slyšeli.

* * *

„Lituji jedné věci, maso,“ pronesla dosud mlčenlivá Aga.

„Ano?“

„Že vaši planetu už obsadili enlilové. Jinak bych tam nejraději vtrhla a všechny vás vybila. Nemůžete alespoň chvíli…“

Patrně chtěla říct něco jako „brát věci vážně“, ale Amanda ji trefila do hlavy míčem.

„Gól?“ zeptala se.

„Lojzo, dostaň ji dolů, a ať se zase obleče,“ obrátil jsem se na Vodičku a ukázal na bednu, z níž se dívka vzápětí saltem vrhla dolů. V tu chvíli jsem si všiml značky, kterou používali rutašové, skrytá pavoučí civilizace, jež nám pomohla vybavit ukradenou nákladní loď pořádným motorem a vyspělou technologií k otevírání uzlů – otvorů v neviditelných vesmírných proudech, jimiž se dalo zatraceně rychle cestovat. Šlo o nejstřeženější tajemství rutašů a občas jsem si musel přiznat, že nás Apulunaš vážně moc neznal, když nám něco takového svěřil.

„Co to vlastně je?“ zeptal jsem se.

„No,“ Vodička se ošil.

„No?“ popohnal jsem ho nervózně. Ta zatracená vesmírná drůbež nerada čekala.

„No, to nám tu nechali rutašové. Ještě jsem neměl čas to nainstalovat.“

„Gól!“ zařvala Amanda a trefila mě míčem do hlavy. Ten se ode mě odrazil a opět trefil chanu.

„Za tohle všechno bude tvá smrt dlouhá a bolestivá, maso,“ zavrčela Aga a vyrazila pryč.

* * *

Strategická místnost byla jedna z největších ložnic původní posádky. Když jsme teď měli konečně trochu klidu, vyčistili jsme ji a vytvořili z ní něco jako společenský prostor. Dokonce jsme sem nainstalovali sedačky a velký stůl s holografickou projekcí. Gerasim tomu zarputile říkal klubovna, ale pak naštěstí zasáhla profesorka Krasiński. Prohlásila, že označení strategická místnost má mnohem větší styl a hodí se k vesmírné lodi, zatímco klubovna je místo, kde si pubertální chlapci vyprávějí vtipy o prdění a onanují, což je činnost, kterou doufá, že zde neprovádíme. Tím mu definitivně zarazila kdykoliv a při jakékoliv příležitosti slovo klubovna byť jen vyslovit.

„Na co se díváme?“ zeptal jsem se při pohledu na hologram.

„Planeta tisíců světel,“ promluvil konečně Aštarův společník.

„To je něco jako Planeta milionů čmelíků?“

„Gerasime,“ odsekla důrazně profesorka a Rus zmlkl.

Posadil jsem se v klidu do křesla a napil se kafe. Tedy růžové vody z rutašského mixéru. Ten byl jednou z nejcennějších věcí na lodi. Růžová tekutina totiž obsahovala dost minerálních látek a kalorií na přežití. Získali jsme sice nějaké suroviny a sušený rostlinný protein, ale ať z nich kuchař Giuseppe připravil cokoliv, chutnalo to jako separát, který nám vařil, ještě když jsme enlilům otročili na těžební planetě.

„Místní obyvatelé jí říkají Karchemiš, ale všichni ostatní Planeta tisíců světel. Když se na ní ocitnete, v noci kromě hvězdnaté oblohy uvidíte i tisíce obranných stanic, které karové kolem své planety vypustili,“ řekl a bitevní stanice se jako na povel na hologramu rozsvítily.

„Slušná Maginotova linie,“ hvízdl Vodička, aniž by mu mimozemšťané mohli rozumět.

„Karchemiš přežil mnoho velkých uzurpátorů, kteří se prohnali kolem jejich sluneční soustavy. Za několik staletí také udělal své obranné systémy mnohem lepšími a vražednějšími. Rozlámali si o ně zuby mnozí nájezdníci. Teď se ale nachází už hluboko za hranicí území enlilského Společenství a podle našich informací se Společenství chystá ten osten ve své patě vytrhnout za každou cenu. Je to prostě čmelík, který sice umí kousat a bodat, ale je příliš chutný na to, abyste jeho lov vzdali,“ vysvětlil hunta.

„Zasraný švestky,“ zavrčel jsem a dopil kafe. Dostal jsem chuť ještě na jedno, ale nechtěl jsem ho přerušovat. Mé zaklení přešel a na hologramu se objevilo patrně hlavní město.

„Chatuš je sídlo Císařovny, která Karchemiši vládne. Několik karů už dávno pochopilo, že planeta je ztracena, a teď hledají způsob, jak z ní dostat co nejvíc svého bohatství, které by jim mohlo zajistit dobrý život na planetách daleko z dosahu enlilů,“ pokračoval hunta.

„A vy to bohatství dokážete zpeněžit a ten život jim zajistit – za patřičný poplatek, že? Není to amorální?“ prohlásila profesorka a všichni v sále se na ni nechápavě ohlédli.

„Amo… co?“ zeptal se Aštar.

„Paní Krasiński se přeřekla. Chtěla říct, že je to samozřejmě od vás velmi chvályhodné, že těm karům pomáháte se stěhováním jejich majetku,“ pronesl jsem a několika gesty zkusil naznačit Vodičkovi, aby Polku ideálně omámil chloroformem. Pořád nějak nepobrala, že pracujeme pro mafii.

„Vy jste stěhováci, co to zařídí,“ ukázal na mě Aštar svým peřím. „Císařský čistič křídel má několik kontejnerů… svého domácího vybavení a také oblečení, které potřebuje rychle odvézt. Vaše loď…“

„Vzdorující,“ doplnil jsem její jméno, zatímco Gerasim s Vodičkou zároveň vyhrkli: „Kraksna.“

„Tahle nenápadná rozvrzaná věc je na to ideální. Císařovna pořádá tradiční Setkání samic. Bude tam plno cizích lodí. Téhle si nikdo nevšimne,“ pokračoval Aštar.

„Samic?“ ujistil se Rus.

„Karchemiš má dlouhou tradici matriarchátu. Tradiční Setkání samic se koná po tisíciletí. Vždy jej navštěvují významné samice ze stovek planetárních soustav, se svými otroky,“ vysvětlil Aštarův kolega.

„Zařídím…“

„Vy ne,“ zarazil Aštar Agu.

„Karové jsou v hostech velmi vybíraví. Chanové ani huntové nemají na Planetu tisíců světel přístup.“ Mafián udělal dramatickou pauzu a jeho kolega vyvolal do holografické projekce mimozemský druh karů. Vypadali jako přerostlá kombinace motýla a lučního koníka. „Vzhledem ke své podstatě nemají naše druhy úplně v lásce,“ prohlásil a podíval se na Amandu a profesorku. Rozhodování mu netrvalo příliš dlouho.

„Tradicí je vždy samice a tři otroci. Na setkání se s vámi spojí Císařský čistič křídel a vy odvezete všechno, co bude potřebovat. Není to nic náročného. Proto tu práci uděláte vy. Zvládnete přitom nevyhodit do povětří celou planetu, že ano?“

S Gerasimem jsme oba sklopili zrak.

„Postarám se o to,“ pronesla rozhodně profesorka.

Pochybuji, že tomu sama věřila.

Samci asamice

„Věděl jste, že když se nějaký kar zprotiví své vládnoucí samici, useknou mu jeho rozmnožovací nástroj?“ prohlásila profesorka, zatímco si přehrávala informace, které dostala odhuntů. Planetu milionů čmelíků jsme dávno opustili ateď jsme zkoušeli vestrategické místnosti jíst cosi jako dušenou mrkev. Šlo onějakou zeleninu, která tam rostla apodle všeho pro nás měla být jedlá. Nebyla. Alespoň ne vté podobě, vjaké jsme ji měli natalíři. Rozvařené oranžové kostičky plavaly vežluté šťávě. Vypadalo to jako něco, co byla původně dýně, než ji snědlo avyblinkalo batole.

„Už vím, co jedli vgulagu,“ pronesl Gerasim, aby zaplašil tu děsivou informaci odpaní Krasiński.

„Mohla bych dostat přidáno?“ hlásila se nadšeně Amanda. Měla misku dokonale vylízanou.

„Aha?!“ ozval se vítězně Giuseppe.

„Amanda žila vrozpadající se ZOO ajedla všechno, co její klecí neproběhlo dostatečně rychle. Její stravovací návyky nejsou tak úplně standard, který bych chtěl nalodi mít,“ podpořil jsem Gerasima, ale Giuseppe mě ignoroval apyšně nandal Amandě plnou misku.

„Běžná karská žena má okolo deseti mužů,“ pokračovala profesorka, která zase ignorovala naše maskulinní pošťuchování.

„Jak stíhá se všemi spát?“

Tohle téma Gerasima pro změnu zaujalo.

„Nestíhá. Spí jen stěmi nejmladšími. Ostatní mají useknutý penis. Zdá se, že samice karů jsou dost popudlivé,“ prohlásila apodívala se naGerasima takovým pohledem, jako by chtěla naznačit, že on si takovou věc zasloužil už dávno.

„Myslím, že jsem dojedl,“ řekl Gerasim aodložil misku nastůl.

Amanda se nani vrhla apřeklopila ji doté své.

Raději jsem vyrazil namůstek, kde jsem zpravidla měl alespoň trochu klid. Loď díky znalostem odrutašů, implantovaným domozku, ovládal Vodička anikdo mu dotoho moc nekecal. Možná tak Amanda, která mu tam nosila růžové kafe arozhazovala šroubováky.

Letěli jsme zrovna vjednom zvesmírných proudů, takže se loď řídila prakticky sama. Vodička něco promítal nad jedním zrutašských pultů. Šlo ozákladní schéma Kraks… Vzdorující.

„Bolí mě hlava,“ podrbal se nazátylku.

„Zté věci, co nám naservíroval Giuseppe, tě bude brzy bolet něco jiného,“ ušklíbl jsem se atiše se pomodlil, aby neobnovil svůj zvyk zestarých časů do jídla mi močit.

„To ty informace odrutašů. Vyfutrovali mi mozek technologií, ale je to vmnohém jiné než cokoliv, co znám. Můj mistr zVítkovic vyprávěl, že tam jako kluk vyráběl pro wehrmacht tanky. To jsou jednoduché věci, kterým rozumím, ale tohle…,“ pokrčil rameny.

„Co to vlastně je?“

„Zbraňový systém. Apulunaš navrhl, jak to všechno poskládat dohromady senlilskou technologií Kraksny.“

„Vzdorující,“ namítl jsem automaticky.

„Ale mně ztoho jde hlava kolem,“ povzdechl si. „Ono se to díky těm malým robotím mašinám, co nám dodali, namontuje prakticky samo, ale musím to synchronizovat stímhle,“ pohodil rukou kovládacím pultům namůstku. „Ztéhle lodi to udělá vražednou mašinu, ale předtím mi ztoho praskne kebule,“ dodal. Před dalšími nářky ho zastavilo červené světlo, které se rozblikalo najedné zobrazovek.

„Jsme tady,“ prohlásil anavolném prostoru nad přístroji se objevil pohled, který snímaly naše… sakra, co to vlastně snímalo? Kamery? Dálkové senzory? Snažil jsem ty věci pojmenovávat pomocí pozemských analogií, ale většina těch analogií se nacházela odreality dál než Brno odslušného piva.

Než jsem se stačil Lojzy zeptat, jak se říká věcem, díky nimž vidíme daleko, spatřil jsem úchvatnou scenérii. Blížili jsme se kjediné osamělé planetě vsolárním systému akolem ní kroužily jako malinké satelity tisíce podivuhodných konstrukcí. Některé vypadaly staré, omlácené malými meteority aošlehané pradávnými boji, jiné kompletně nové ananěkolika bitevních stanicích se už odpohledu usilovně pracovalo.

„Zaměřili nás,“ ohlásil Vodička. Celý můstek začal vysílat varovné signály.

„Dopravní loď Huntské obchodní společnosti. Vezeme ctihodnou samici Krasiński nasetkání sCísařovnou,“ pronesl jsem dokomunikátoru připravenou frázi aopár sekund později přestal můstek blikat.

Ulevilo se mi. Ne nadlouho. Zamnou totiž mrskala ocasem Aga. Měla nasobě jenom dva kusy látky. Chodila tak pravidelně. Přišlo mi to podivně zvířecí. Možná to tušila adělala mi to schválně.

„Utíká čas,“ řekla.

„Čas utíká pořád. Je to jeho podstata. Alespoň veinsteinovském vesmíru,“ odvětil jsem neurčitě. Netušil jsem, kam tím míří.

„Ale tenhle čas utíká marně azbytečně, maso. Jsem tu jako vkleci. Teď budu čekat se starcem ašílenou dívkou, až se vrátíte, aco bude pak? Jak mám naplnit kor-fa? Nechci zde zestárnout čekáním nato, až ti zachráním život, abych tě pak mohla konečně zabít, jak si zasloužíš.“

Ne že bych byl zrovna expertem nachování chanských samic, ale iúplný idiot by poznal, že je vzteklá jako matka namateřské, které někdo ukradl flašku vína.

„Postavil ses enlilům, ale to už je dávno. Co děláš teď? Převážíš zboží pro hunty? Už jsi jim přivezl klobouk. Zítra tě pošlou pro brašnu napeří. Nakonec budeš obchodovat sbiblaky.“

Podíval jsem se naVodičku. Jen pokrčil rameny. Netušil jsem, co je to biblak, ale muselo jít oněco hodně ponižujícího. Patrně suspenzor nahuntské kloaky. Jinak ale měla pravdu. Čas utíkal aznás se stali poslíčci pro mafii.

„Uděláme svou práci apak se uvidí,“ odpověděl jsem nakonec.

„Anebo poruším pravidla aaž se vrátíš, zabiji vás, abych byla svobodná.“

„Gól?“

Vevstupním otvoru se objevily profesorka aAmanda. Obě fascinovaně zíraly naobraz, kněmuž jsme letěli.

„Nikdy bych netušila, že něco takového uvidím,“ vzdychla profesorka anachvíli nás vytrhla znapjaté debaty.

Aga se naštvaně otočila, párkrát přitom mrskla ocasem nebezpečně blízko mého obličeje aodešla pryč.

* * *

Aštar měl peří všude. Zatímco většina plavidel musela zastavit ujedné zbitevních stanic naoběžné dráze acestovat napovrch nějakým výsadkovým modulem, ta naše mohla až naPlanetu tisíců světel. Skončili jsme vobrovském kosmickém přístavu plném stovek roztodivných lodí. Ovětšině znich netušila ani Polka, komu patří. Některé vypadaly podobně jako ta naše– hodně znich vycházelo zdesignu, který jsem viděl ulodí Společenství, ale kousek odnás stála prostá štíhlá černá roura, která působila temněji než vesmír sám. Naproti se třpytila koule jakoby zčistého křišťálu anedaleko stála obří loď vypadající jako děsivý zelený brouk sosmi páry křídel.

„Likhové. Někdy bych se snimi chtěla setkat,“ zasnila se profesorka aseskočila zrampy napovrch Karchemiše. Měl jsem podobně svíravý pocit jako ukaždé planety, kde se dalo díky biočipům dýchat. Nejdřív jako bych se dusil, ale pak jsem si zvykl. Hlavně mentálně, protože můj organismus dostával stejně namixovaný vzduch jako naZemi. Každá planeta ale jinak voněla. Tahle trochu jako šeříky.

Danka Krasiński nasobě měla dlouhé červené šaty upnuté až kekrku. Vypadala vnich neskutečně šik. Já, Giuseppe aGerasim jsme si oblékli černá saka adlouhé kalhoty. Aštarův pobočník, kterému jsme tajně říkali pan Zobáček, nám doporučil nějaký tradiční oblek naší rasy anatomhle jsme se shodli. Gerasimův návrh kozáckého obleku ispapachou ašavlí byl smeten zestolu velmi rychle. Vše jsme vytvořili pomocí výrobníků auž natřetí pokus se vtom dalo chodit amoc to nekousalo. Ohlédl jsem se donákladového prostoru. Stála tam Aga asledovala naše záda. Zamrazilo mě. Musíme to tu opravdu rychle vyřídit apak zjistit, co vlastně sní. Snad mezitím Vodička nerozebere loď našroubky vesnaze instalovat všechno, co nám rutašové dali, aAmanda nevybrakuje dráty zřídicího pultu, aby znich Vodičkovi upletla náramek.

„Dominantní samice zHuntské obchodní společnosti?“

Otázku položila štíhlá karka, která nanás čekala kousek odlodi. Doprovázeli ji dva mohutní samci. Zatímco ona měla nasobě něco jako bílou tógu, oni tu stáli nazí. Jen vjedné zesvých horních končetin svírali jakési černé nástroje. Předpokládal jsem, že jsou to zbraně nabázi palseků. Prostřední pár končetin měli kolmo dolů ktělu, které stálo namohutných nohou. Vlastně mi připomínali luční koníky, ikdyž trochu chlupatější. Rozhodně ale měli hmyzí podstatu. Chápal jsem, že některé živočišné druhy nasvé planetě nechtěli vidět. Já být něco jako luční hopík, také bych žádné ještěrky a ptáky netoleroval. Ještě že mezi námi nebyl žádný Číňan.

„Nikde nevidím žádného… však víš co, fanfulíka. Myslíš, že ho mají useknutého?“ zašeptal Gerasim. Vobou rukách nesl plastové kufry, stejně jako já. Giuseppe, kterému to vsaku nečekaně slušelo, držel profesorce spodní lem šatů. Ne že by se Vodička stal šíleným návrhářem, prostě mu to nějak nevyšlo azvýrobníku vylezlo něco, co mělo cosi jako vlečku, která se musela držet, aby se neválela pozemi. Nejen že by se hned zašpinila, ale při naší šikovnosti bychom nani já nebo Gerasim brzy šlápli azpůsobili tak profesorce nový šok vpodobě nečekaného pádu kzemi. Naštěstí nikdo cizí netušil, jak má pozemské oblečení vlastně vypadat.

Místo odpovědi jsem jen pokrčil rameny. Profesorka si totiž skarkou vyměnila pár zdvořilostních frází apak nás uvítací delegace odvedla kotevřenému vznášedlu. Nastoupili jsme. Šlo obílou kapsli, která připomínala kapku vody. Dalo se vní sedět napohodlných blobech. Zatímco karka si sedla jako první, její samci zůstali beze slova stát. Pro jistotu jsem pomohl profesorce posadit se, aniž by si roztrhla šaty, apak jsme se postavili vedle ní.

Kapsle se vznášela zvláštním klouzavým pohybem. Připomínalo mi to malou loďku poskakující navlnách. Zvesmírného portu jsme se dostali kměstu.

„Chatuš,“ vydechla Polka avstala, aby se mohla lépe podívat skrz průhledné oválky vkapsli. Všude, kam jsme dohlédli, se tyčily štíhlé oblé stavby rostoucí doneskutečné výšky– možná ijeden kilometr.

„Vidíte, jak…,“ profesorka nás patrně chtěla oněčem poučit, ale pak si uvědomila, že se vkapsli nenacházíme sami, aposadila se.

„Transportní slza je velmi stabilní. Nemusíte se bát obdivovat dílo našich předků vestoje,“ pronesla karka, která nás provázela. Samozřejmě jen směrem kDance Krasiński, která se tak nadšeně znovu vydala koknu, aby mohla sledovat svět pod námi.

Opůl hodiny později jsme přistáli ucísařského paláce. Připomnělo mi to pekingské Zakázané město. Svrchu šlo snadno vidět celý areál obehnaný mohutným valem. Uvnitř se rozkládala široká kruhová stavba sprůhlednou střechou, orozloze nějakých dvaceti fotbalových hřišť. Najejím konci se zvedala bariéra dalších, nani přilepených staveb. Karka nás vysadila před jednou znich apodala nám malý černý obdélník, který sloužil jako navigátor iklíče knašemu pokoji. Profesorka pocestě dvakrát zabloudila. Ne že by navigátor fungoval špatně, ale museli jsme ji korigovat, jak fascinovaně zírala navšechny ty mimozemšťany hemžící se okolo nás avyrážela je důkladně pozorovat navzdory hlášení navigátoru ošpatném kurzu. Potkávali jsme nepřeberné množství pozoruhodných bytostí hemžících se chodbami kmístům, kde měly složit hlavu před nočním zahájením Setkání samic. Většinou se kolem nás ale míhali karové.

„Hele, tenhle ho má,“ šťouchl domě Gerasim. Zanormálních okolností by ho profesorka zpražila pohledem, ale teď právě zírala naosminohou larvu zahalenou vesvítivé kombinéze, cupitající kousek odnás. NaZemi bych, být to menší, tvora bez okolků zašlápl, ale tady šlo patrně onějaký hyperinteligentní druh ovládající deset planetárních soustav.

Donašeho pokoje jsme se naštěstí nakonec dostali.

* * *

„Vy!“ vykřikla překvapeně profesorka, když se Giuseppe pohodlně rozvalil najedinou postel vmístnosti. Kolem ní se nazemi nacházelo jen několik tenkých dek. Nemusel jsem být expert namimozemské kultury, aby mi došlo, že pořádné místo naspaní tu mají jen samice.

„Zbraně jsou vpaláci zakázané!“ vysvětlila své pohoršení pochvíli.

Zkufříků jsme totiž sGerasimem začali tahat arzenál, který Vodička vyráběl přednostně, takže pak neměl čas poladit večerní róbu Danky Krasiński.

„Nikdo nám to neřekl,“ pokrčil jsem rozšafně rameny.

„Říkala jsem vám to snad pětkrát,“ dupla naštvaně nohou apodívala se naRusa.

„Říkala,“ sklopil nervózně oči.

„Dobře, říkala jste to. Ale předpokládal jsem, že nám to říkáte jako zajímavost, ne, že to ponás chcete,“ vysvětlil jsem arozklapl nejtěžší zkufrů. Byl vněm kulomrd, nejlepší vynález rutašů. Šlo prakticky ostovky let starou muzeální relikvii zčasů, kdy ještě bojovali, místo aby se jen skrývali jako teď. Pro naše potřeby ale byla pořád vrcholem válečné technologie.

„Ale…,“ profesorce nějak došla slova.

„Kdo je připraven, není překvapen. Určitě máte vPolsku podobné pořekadlo. Je to jenom vyzvednutí zásilky nějakého posery, ale my chceme být připravení,“ odvětil jsem rozhodně ahodil poGiuseppem pistoli. Šlo oVodičkovu šikovnou kopii Remingtonu RM380, malé praktické zbraně našest nábojů, která se dala snadno skrytě nosit. Elegantně ji chytil apřejel pohledem posvém saku. Nemělo žádné kapsy, narozdíl odtoho mého, které jich mělo pět. Výroba zbraní holt měla přednost anadetaily nebyl čas. Navíc byl Vodička technik zVítkovic, ne nezletilá čínská šička.

„Na,“ podal mu Gerasim lepicí pásku.

„Chcete taky zbraň? Pomohl bych vám ji někam připevnit. Kamkoliv,“ nabídl se pak profesorce. Trochu se přitom začervenal.

„Jak chcete navazovat mírové vztahy smimozemskými rasami, když všude nosíte tohle?“ ukázala nakufry spistolemi anoži.

„Nechci. Snikým nechci navazovat žádné vztahy, auž vůbec ne mírové. Chci splnit tuhle zakázku, abych dostal odAštara dost paliva ataky pár týdnů volno, protože mi nakrk dýchá nasraná Aga, achci taky začít přemýšlet, jak se pomstít enlilům. Tohle je jenom zástěrka, paní Krasiński. Jen zástěrka. Jdeme tu udělat kšefty pro drůbeží mafii apak zabijeme první švestku, nakterou narazíme,“ odvětil jsem apodal Giuseppemu nůž.

„Takhle by to nemělo být,“ hlesla potichu. Vypadala najednou starší. Nemuseli jsme se ptát, co tím myslí.

„To bychom nemohli,“ namítl Giuseppe.

„Co bychom nemohli?“ nechápal jsem.

* * *