Copyright © Kristýna Sněgoňová, 2022

Cover art © Jiří Arbe Miňovský, 2022

Illustrations © Lenka Tarwari Jandová, 2022

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2022

ISBN 978-80-278-0076-6 (print)

ISBN 978-80-278-1189-2 (ePub)

ISBN 978-80-278-1190-8 (mobi)

ISBN 978-80-278-1191-5 (pdf)

V jedné předaleké galaxii

Vesmír je kruté místo. Právo na život má pouze ten, kdo si jej uhájí v boji. Taková jsou pravidla tam venku. Lidé se je dozvěděli v den, kdy na jejich planetu zaútočila invazní flotila civilizace enlilů. Krátká, ale tvrdá válka srazila lidstvo na kolena a udělala z něj otroky mimozemských dobyvatelů. Otroky, kteří si zaslouží život, jen pokud budou svým majitelům věrní a užiteční. Jenže lidé se nevzdali. Kapitán české tajné služby František Moravec připravil plán na záchranu lidstva, který sice ztroskotal, ale jemu se podařilo aspoň získat starou nákladní loď, tajně vybavenou technologií tajemných rutašů – prastaré vesmírné rasy, jež se nyní skrývá před světem. Na lodi Kraksna pluje s ruským poručíkem Gerasimem, technikem Aloisem Vodičkou, mimozemšťankou Agou, italským veteránem Giuseppem, tajemnou Amandou, unesenou mimozemšťany dlouho před začátkem invaze, a polskou profesorkou Dankou Krasiński. A s odhodláním škodit enlilskému impériu a jeho bitevním flotilám. Ano, na první pohled to není nejostřejší posádka, ovšem není všem dnům konec a lidé koneckonců vždycky dokázali překvapit.

Gugly gugly gugly

V tom okamžiku se jedna z žížal vynořila po Vodičkově pravici a prskla po něm bílé vlákno. Těsně ho minula.

Technik zapadl za hrazení, které od sebe oddělovalo jednotlivé přistávací plochy. Modul se najednou zdál současně blízko i daleko. Vedle technika dopadl Ital. Scházel jen milimetr, aby ho paprsek energie připravil o ucho. I když to byla jedna z tělesných částí, které by postrádal nejméně, sklonil se ještě níž.

Pak za hrazení skočil i sukra a zakvílel: „Zasekl se mi palsek!“

„Hoď ho po nich.“ Vodička mu vrazil do rukou kumaru. „A potom i tohle.“

Sukra začal kumaru mačkat jako vesmírnou alternativu relaxačního balónku. Nezdálo se, že by to pomohlo, ale aspoň je kumara nepoleptal. Možná už bylo opravdu po něm.

„K modulu je to jen kousek!“ Vodička se snažil přehlušit burácení sirény. „Stačí, když…“

Co, to už se nedozvěděli. Nad hrazením se objevila žížala. Zvedla se a napřímila se jako kobra – ten pohled Vodičku šokoval. Ztratil drahocennou sekundu, která stála mezi ním a bílým vláknem.

V tom okamžiku guglu zasáhl Giuseppe.

Shodil Rakka na zem, rozběhl se proti žížale jako s beranidlem a vší silou jí narazil do boku. Dvoumetráková gugla to sotva pocítila, ale Giuseppe se nesnažil ji povalit. Zahákl prsty za mezeru mezi tělními články a vyškrábal se na žížalu. Pokusila se ho shodit, ale jakmile byl jednou nahoře, držel se jako helvétská víra. Chvíli se svíjela, zatímco ji Giuseppe kopal všude možně a prsty se jí snažil vypíchnout oči, jako by celé mládí strávil po opavských nonstopech, v nichž víc než na technickém provedení záleží na výsledku rvačky.

„Dostaň nás do toho člunu!“ zařval na Vodičku.

V tu chvíli si žížala uvědomila, že podobně jako v Giuseppeho případě i její nejsilnější zbraní krom nožek je vlastní váha, a začala se převalovat sem a tam. Ital to naštěstí pochopil a pohotově seskočil, nebo možná spíš spadl, a než ho mohla gugla zalehnout, odkulil se stranou. Technik se rozběhl k modulu.

„Co mám dělat?“ naříkal sukra a pokoušel se zprovoznit palsek. Burácení sirény neustávalo. „Co mám, u všech duchovních červů, dělat?“

Giuseppe vyskočil na nohy, popadl ho za rameno a vytáhl jej nahoru. „Mám nápad. Co takhle použít stroj času, vrátit se do doby o pár dní dřív a tentokrát už se nechovat jako debil?“

O pár dní dřív

Představy, že budou muset Amandu hledat po celém vesmíru, se Vodička hrozil víc než vzpomínky na chepitové doly, takže když Moravec zjistil, že se na Karchemiši nalodila na gugelskou palubu, ulevilo se mu.

Skutečnost, že osmnáctiletá dívka s mentalitou osmileté a zálibou v obnažování se a fekálním humoru – v obojím povzbuzovaná Gerasimem –, je tam sama, by mu za jiných okolností způsobila nejednu bezesnou noc, ale on toho poslední dobou ani tak moc nenaspal. Gugly byly navíc, ve srovnání se vším, co už měli za sebou, neškodné.

Aspoň podle Moravce.

Tak jako tak, uklidňoval se Vodička, se k ní nedostaneme ani snáz, ani rychleji, ať už si budu, nebo nebudu dělat starosti.

Ale přesto si je dělal.

Pomatená Španělka přirostla technikovi k srdci víc, než by ostatním přiznal – což ani nemusel, protože si toho všimli sami. I když zarputile tvrdil, že v konkurenci, kterou představoval zbytek posádky, je pochopitelné dát přednost někomu, kdo za svou oblíbenou kratochvíli nepovažuje vykrkávání ruské hymny, už dvakrát ho omylem neotrávil a z frustrace se ho velmi pravděpodobně nepokusí zabít.

Tehdy se urazil Gerasim i Giuseppe.

Aga s profesorkou si nebyly jisté, o které z nich mluví.

Vodička brzy pochopil, jak je Amanda ve skutečnosti vynalézavá. I když měla tendence značkovat si své území a většinou sociálních interakcí proplouvala jako Titanic, hloupá nebyla ani trochu. Ráda s ním trávila čas v dílnách, ptala se na Kraksnu, poslouchala a sama přicházela na věci, které jeho ani nenapadly. Vodičkovi táhlo na sedmdesát – přestože mu rutašové pomohli s chepitovou rakovinou, se svým současným životním stylem nečekal klidnou smrt v teplé posteli. Špatně spal už před Amandiným zmizením, a tak po nocích pro případ, že by se mu něco stalo, zálohoval informace od rutašů. S pomocí přístroje, který by byl, jak doufal, schopný je nahrát do mozku i Španělce. Ovládání Kraksny si i tak žádalo technickou úroveň, kterou zbylí členové posádky postrádali, a Vodička navíc Kraksnu považoval svým způsobem za svou; kdyby ji měl někomu předat, chtěl, aby to byla Amanda.

Ale ta teď byla pryč a on zůstal na palubě přestavěné nákladní lodi jen s Giuseppem.

Ještěrku unesli a Moravec se ji vydal hledat. Gerasim by možná inicioval hlasování o tom, jestli není pro všechny lepší nechat ji ztracenou, ale ten doprovázel profesorku na misi, během níž měla dělat prostředníka mezi Čajinskou unií a kary. Takové rozložení sil Vodička nepovažoval za ideální – kdyby si mohl vybrat, radši by s sebou kapitána než špatného kuchaře –, ale ocenil, že i Giuseppe bere hledání Amandy vážně. Když se mu za to pokusil poděkovat, Ital znervózněl podobně, jako to odpoledne, co si Gerasim vzpomněl, že má narozeniny, a pak Giuseppeho přistihl, jak se mu pokouší upéct dort. Když si Ital všiml, že ho sleduje, jak se na polevu pokouší napsat neobratnými bukvami „Gerasim“, rozběsnil se a hodil dort do koše, což Rus kvitoval slovy: „Nakonec bych ho tam asi stejně vyzvracel.“ Vodička Itala prokoukl dávno; choval se jako hovado a vařil jako Babica, ale doopravdy mu záleželo, pokud ne na posádce Kraksny, pak aspoň na záchraně lidstva. A Amanda byla jeho součástí.

Podle záznamu z karské databáze, kterou kapitánovi dala Královna žihadel, měly gugly, nenásilní vesmírní hédonisté, mateřskou planetu nedaleko Karchemiše. Aspoň na vesmírné poměry. Do enlilského sektoru – i když stále rostoucího – zatím nespadala a gugly, dvoumetrákové žížaly se spoustou nožiček, udržovaly s enlily příměří. Byť to nejspíš spočívalo v tom, že je měly švestky na seznamu k vyhlazení až za kary. Ostatně i proto jinak samotářské žížaly poslaly svého zástupce na Karchemiš.

„To znamená hovna,“ upřesnil Giuseppe.

„Vím, co to znamená,“ zabručel Vodička.

„Já jen, že ses tvářil, jako že je to oukej.“

„Za tu dobu, co mi vaříš ty, jsem si zvykl na všechno.“

A stejně se tím neměl komu pochlubit.

Když vystoupili z modulu, otevřel se před nimi Chrocht…

„… v celé své kráse,“ zašklebil se Giuseppe.

„Pořád vypadá líp než kukly.“

„Gugly.“

Vydali se k ní.

„Účel?“

Table of Contents

V jedné předaleké galaxii

Gugly gugly gugly