Copyright © František Kotleta, 2022

Cover art © Jiří Arbe Miňovský, 2022

Illustrations © Lenka Tarwari Jandová, 2022

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2022

ISBN 978-80-278-0073-5 (print)

ISBN 978-80-278-1180-9 (ePub)

ISBN 978-80-278-1181-6 (mobi)

ISBN 978-80-278-1182-3 (pdf)

V jedné předaleké galaxii

Vesmír je kruté místo. Právo na život má pouze ten, kdo si jej uhájí v boji. Taková jsou pravidla tam venku. Lidé se je dozvěděli v den, kdy na jejich planetu zaútočila invazní flotila civilizace enlilů. Krátká, ale tvrdá válka srazila lidstvo na kolena a udělala z něj otroky mimozemských dobyvatelů. Otroky, kteří si zaslouží život, jen pokud budou svým majitelům věrní a užiteční. Jenže lidé se nevzdali. Kapitán české tajné služby František Moravec připravil plán na záchranu lidstva, který sice ztroskotal, ale jemu se podařilo aspoň získat starou nákladní loď, tajně vybavenou technologií tajemných rutašů – prastaré vesmírné rasy, jež se nyní skrývá před světem. Na lodi Kraksna pluje s ruským poručíkem Gerasimem, technikem Aloisem Vodičkou, mimozemšťankou Agou, italským kuchařem Giuseppem, tajemnou Amandou, unesenou mimozemšťany dlouho před začátkem invaze, a polskou profesorkou Dankou Krasiński, která by tam nejraději vůbec nebyla. A s odhodláním škodit enlilskému impériu a jeho bitevním flotilám. Ano, na první pohled to není nejostřejší posádka, ovšem není všem dnům konec a lidé koneckonců vždycky dokázali překvapit.

Po bitvě

„V případě návratu k planetě Karchemiš je pravděpodobnost zničení lodi 85 %. Pokud bude velet kapitán Moravec, je to až 93 %.“

„Mohl bys tu krávu vypnout?“

„Gertruda není kráva. Je to samoučící inteligentní bojový program. Zjišťuje všechny okolnosti, včetně měkkých psychologických faktorů, a na jejich základě vyhodnocuje rizika…“

„Bla bla bla,“ přerušil Vodičku Gerasim.

Také mi z toho třeštila hlava. Nechápal jsem, kde bývalý mistr z Vítkovic taková slova jako „vyhodnocuje rizika“ a „měkké psychologické faktory“ vůbec bere. Podle mě teď příliš často zaplétá hovory s Dankou Krasiński. Ta v posledních dnech vylezla ze své ulity a začala se víc zajímat o posádku i o Vzdorující, tedy naši loď. Podobně na tom byl Giuseppe. Zatímco všude kolem pobíhali karové a pomáhali nám dokončit instalaci rutašské technologie – samozřejmě pod přísným dozorem Vodičky, který hlídal, aby si k podstatě toho, co mají ve svých prackách, nečuchli moc zblízka –, kuchař s námi začal… no, prostě normálně mluvit. Bylo to zvláštní. Pořád jsem čekal, kde se objeví problém, ale asi už žádný nebyl. To, čím jsme si prošli na Karchemiši, nás spojilo, i když bylo dost těžké to Vodičkovi vysvětlit. I když jsme na to spíš tak docela neměli odvahu.

„Co to je?“ zeptal jsem se podezřívavě. Na můstek totiž právě vešel Giuseppe a v ruce držel tác, z něhož se linula… vůně.

„Nesmrdí to,“ potvrdil mou domněnku Gerasim. I on se tvářil nedůvěřivě.

„Říkal jsi, že pizzu neumíš a nemáš ji rád,“ prohlásil jsem opatrně.

„Není to pizza, ale focaccia,“ protočil Ital oči.

„Fakáča?“ zakřenil se Gerasim. Přesto odhodlaně popadl kousek nakrájené chlebové placky a opatrně se do něj zakousl.

„Focaccia. Tradiční italské jídlo. Tradičnější než pizza. Karové nám dali nějaké zajímavé suroviny, ze kterých jsem ji mohl upéct,“ vysvětlil kuchař.

„Nezabije nás to?“ zeptal jsem se ostražitě.

„Konzultoval jsem výběr surovin s profesorkou. Věří, že tyhle jsou pro lidi bezpečné,“ prohlásil Giuseppe dotčeně. Protože se Gerasim tvářil, že mu jídlo chutná, odvážil jsem se a také si kousek vložil do úst. Bylo to vynikající. Neskutečné. Opravdové pozemské jídlo.

„Ona sama to prý ale pozře, až ochutnáte vy dva,“ dodal Ital s poťouchlým úsměvem.

Mně už to ale bylo jedno. Vážně to bylo dobré. Musel jsem se hlídat, abych si po druhém kousku nedal třetí, a vybídl jsem Vodičku. I on přijal jídlo s nadšením.

„Chcete vědět, z čeho je ta mouka?“ zeptal se opatrně Giuseppe.

„Hani ha huatý puache,“ odvětil za mě Gerasim s plnou pusou.

Měl pravdu. Tohle byl vesmír, kde si enlilové zajišťovali zásoby na dlouhé meziplanetární lety mletím lidí na separát v obrovských masokombinátech. Pokud to nevypadá jako jídlo z někoho, s kým jsem ve školce hrál Zajíček v své jamce sedí sám, nehodlal jsem to detailněji zkoumat.

Břicho mi udělalo nějaký zvuk, který ale neznamenal nic špatného. To jen, že po dlouhých měsících mělo v sobě něco, co bylo poživatelné, a nešlo o rutašskou růžovou vodu, tedy naše oblíbené kafe, které nás drželo při životě.

„Můj táta říkával, že po takovým šmaku už jenom vodku, doutník a nějakou fešnou soudružku na zahřátí,“ usmál se spokojeně Gerasim.

„Moje prababička Plháková zase měla takový pořekadlo, že po dobrým obědě hodinu spánku a po špatným ani nevstat. Hodinku šlofíka bych si dal,“ doplnil jsem ho.

„Chutnalo vám to?“ zeptal se nejistě Giuseppe.

„Bože, je to geniální. Upečeš nám to znova?“ navrhl jsem s nadějí v hlase.

„Nejsem kuchař,“ ušklíbl se v odpověď.

Měl pravdu. Nebyl. Nic kromě nevábné úpravy separátu a focaccie evidentně nezvládl. Museli jsme to nějak vyřešit, ale teď jsme měli důležitější věci na práci.

„Doufám, že tu nehodláte kouřit. To karské listí není nic, o čem bych věděla, že je dlouhodobě vhodné pro lidský…“

Profesorka se vynořila přímo za Giuseppem. Zatímco Gerasim se kroutil, aby neřekl to své „bla bla bla“, ona uprostřed proslovu spatřila tác v Italových rukách.

„Focaccia!“ vykřikla nadšeně, a když Ital souhlasně pokýval hlavou, decentně vzala kousek do ruky a způsobně jej začala jíst. Musela se ale přitom dost ovládat, aby to nehltala.

„Může mě tu někdo poslouchat? Když jste se nenáviděli, šla mi práce lépe od ruky,“ povzdechl si Vodička.

Natáhl jsem se po svém hrnku a zapil italskou pochutinu růžovým kafem.

„Gertruda není…,“ vrátil se poté k původnímu tématu, ale já ho mávnutím hrnku zastavil.

„Co teď Vzdorující umí?“ zeptal jsem se napřímo.

Vodička vyvolal uprostřed místnosti virtuální obraz naší lodi. Na některých místech byly vidět odkryté části, na nichž pracovali karové pod dohledem Mistra lepení. Vznášeli jsme se v prázdném koutě vesmíru, kam nás vyplivl vesmírný proud. Dostali jsme se sem díky rutašské navigační mapě v našich systémech. Kolem nedaleké vyhaslé hvězdy se nacházelo dost asteroidů, které karské flotile poskytly velké množství surovin, jež se daly zpracovat a použít k opravě poškozených lodí. Mistr lepení nás už opustil, stejně tak tanečníci petragunu. Jen pomáhali s našimi technickými potřebami při přestavbě. Danku Krasiński stálo dost diplomacie, aby se Královna žihadel smířila s tím, že bude mít na palubě pankáče, anarchisty a rozhoďnožky, ale vzhledem k tomu, co jsme pro ni udělali, nám dala nějaký posvátný slib, že nikomu nic neusekne. Pro karskou kulturu to představovalo skutečný pokrok.

„Nejdůležitější bylo asi spuštění velkých výrobníků po celé lodi. Soustředíme je na produkci bojových prostředků,“ ukazoval Vodička místa, na něž se vrátil původní pancíř a loď tak znovu vypadala jako… no, jako nákladní kraksna. „Jedou teď naplno. Ze základních surovin, které můžeme sami natěžit na asteroidech, umějí vyrobit ty nejdůležitější prvky našeho obranného systému.“

„A to?“ zeptal se Gerasim.

„Jde o sítě a kusy kovu, které nás chrání před projektily různých kalibrů a před následnými energetickými výboji…“

„Štíty?“ zeptal se s nadějí Gerasim.

„Ne, nejsou to štíty. Je to všemožný bordel, který vypustíme, když na nás někdo střílí,“ vysvětlil jsem Gerasimovi, který své představy o vesmírných lodích stále zakládal na dávných pozemských sci-fi seriálech.

„Kromě toho můžeme sami vystřelovat malá torpéda. Ta také pocházejí z našich výrobníků.“

„Jako na ponorkách,“ neřekl konečně nějakou pitomost Rus.

„Ano, jako na ponorkách. Plus byly provedeny úpravy některých skladů na okrajích lodi. Tam nabíráme drobné asteroidy pro případ nutnosti bombardování. Bez problému nahradí klasické bomby. Když je pošleš na povrch planety z oběžné dráhy, ta rychlost nárazu sama o sobě stačí k nadělání pořádné paseky,“ vysvětloval Vodička.

„A to dělo?“ zeptal jsem se.

„Pořád nemáme co do něj. Výroba dostatečného množství fenderových antičástic trvá dlouho a o antihmotu jsme přišli,“ odvětil Vodička.

Jen jsem pokrčil rameny. Patrně jsme vyhodili do vzduchu jednu z nejdražších věcí ve vesmíru, kterou jsme ukradli na naší předposlední výpravě a zatajili ji před slepičí mafií, ale stálo to za to.

„Furt lepší než nic. To je všechno?“

„Dokončili jsme instalaci maskovacího systému, který měli rutašové na té své staré stanici. Dal jsem ho i do nové Malé Kraksny a druhého výsadkového modulu. Na těch dvou je nejvíc potřeba, aby…“

„V pohodě, Lojzo, odvedl jsi hromadu práce. Ale teď už se musíme vrátit na Karchemiš,“ mávl jsem rukou.

„Předčasný návrat na Karchemiš zvyšuje pravděpodobnost destrukce lodě na 97 %,“ oznámila Gertruda.

Dědek se na mě rozpačitě podíval.

„Jedno procento za Amandu, jedno za Agu a jedno pro štěstí. Nechci už čekat ani den. Rozloučím se s Rajdou, Šlápotou a Běhnou. Je čas jít zase o planetu dál,“ prohlásil jsem rozhodně.

Tak snadno to ale nešlo.

* * *

„Cože udělají?“

Profesorka zhltla poslední kousek focaccie a pak nám předestřela problém, kvůli němuž na můstek dorazila. „Čajinská unie má nyní v čele samce. Císařovna jej nemůže přijmout, ani Královna žihadel. Ony jednají jako se sobě rovnými jen se samicemi.“

Gerasim si přiložil ukazováček k hlavě a gestem naznačil výstřel do spánku.

„Nedělejte opičky, poručíku Vojcechovsky. Jde o kulturní zvyklosti ustálené již stovky let, to nejde jen tak vymazat. Karky jsou velmi hrdé. Čajinská unie jim sice může poskytnout azyl na jedné ze svých mnoha prakticky neobydlených planet… a hodnoty obou druhů jsou v mnoha ohledech slučitelné, ale…“

„Kobylky nehodlají vyjednávat s někým, komu by nejraději něco ufikly.“

„Nejsou to kobylky, Gerasime, a dovolte, abych vám připomněla, že třeba v takovém Švýcarsku ženy získaly volební právo až v roce 1971, tak se nad cizí kultury nepovyšujte,“ otočila se profesorka naštvaně na ruského bohatýra.

Ona to takhle měla. Fascinovaly ji všechny vesmírné kultury a jejich sociální interakce. Respektovala a obdivovala jejich zvláštnosti. Tuším, že i o Ažině lpění na tom, že mě jednoho dne strašlivým způsobem zabije, prohlásila, že jde o fenomenální koncept cti. V tomhle byl karský matriarchát na vesmírné poměry ještě docela roztomilá záležitost.

„A není to jejich problém? Amanda už je sama dobré tři týdny. Spím s bídou čtyři hodiny a dennodenně se dvacet hodin dřu, abychom se pro ni mohli co nejdříve vrátit. Nebudu tady čekat, až se ti luční koníci rozhodnou nechcípnout hlady uprostřed pustého vesmíru. Můžou si tu svoji kulturu strčit víte kam!“ rozohnil se na svou povahu dost nezvykle Vodička. Vážně vypadal strhaně. Amanda mu přirostla k srdci a každý den, kdy trčela sama na Karchemiši, přidělával starosti nejen jemu, ale i mně.

Na druhou stranu jsem ale cítil zodpovědnost za tanečníky petragunu. A nebyli to jen karové, ale i různí vyvrhelové jiných roztodivných ras, jimž učaroval rebelský tanec.

„Co jsou vlastně ti čajíčkové za rasu?“ zeptal jsem se.

„Není to rasa, ale obchodní společnost – Čajinská unie. Vznikla před celými věky sloučením tří různých společenství, která vytvořila obrannou a obchodní alianci. Přijímají bez rozdílu každého, kdo se k nim přidá. Kdysi jsem se s nimi na pár týdnů setkala, když jsem…,“ umlkla.

„Když jste makala pro Společenství. To není nic, co bychom nevěděli,“ pohodil jsem hlavou na znamení, že to je stará historie.

„Jejich planety jsou dost nehostinné. A vůbec jde o zapadlý kout vesmíru, o nějž nikdo nemá zvláštní zájem. Oni se však naučili přežít i v tvrdých podmínkách. Karové jsou ovšem na extrémní výkyvy počasí zvyklí, a navíc jejich technologie stavby vesmírných pevností by se unii mohla hodit,“ pokračovala ve výkladu Danka Krasiński.

„Vysvětlila jste to Císařovně?“ nadhodil jsem.

Pokývala hlavou.

„Má své zásady, přes něž se nedokáže přenést. Už to, že přijali vaše… přátele… pro ně bylo dost psychicky náročné a vyžadovalo to značně kreativní výklad karských tradic.“

„A vy s nimi jednat můžete? Myslím s čajíky, teda Čajinskou unií. Být něco jako prostředník?“ otázal se Vodička klidnějším tónem.

„Snažím se o to, ale potřebuji hodně času. Myslím, že i nám by se nové zázemí hodilo. Mít kde se na chvíli ukrýt a nebát se, kdy na nás zaútočí enlilové,“ pronesla velmi tichým hlasem.

„Čas nemáme,“ odvětil dědek.

„Běžte do toho,“ promluvil jsem současně s ním.

„Ale…,“ namítl Vodička.

„Ale ty by ses měl pořádně vyspat. Ukonči všechny opravy. Musíme vyrazit.“

„Ale…,“ ozvala se pro změnu profesorka.

„Ale vy byste se měla přichystat také. Na svou misi. My zjistíme, co se stalo s Agou, vyzvedneme Amandu a vrátíme se sem pro vás,“ přerušil jsem rázně i Polku.

„Neměla by tu zůstat sama,“ zachmuřil se Gerasim.

„Postarám se o sebe, děkuji za péči, mladíku,“ odsekla profesorka.

„Ticho!“ zařval jsem podrážděně. „Jsem kapitán téhle lodě. Jsem velitel téhle mise. Lojza jde spát, vy s Gerasimem si vezměte modul a běžte vyjednávat za kary, a pokud si myslíte, že je to dobrý nápad, pak i za nás. Gerasim si vezme kulomrd a všechno vybavení, co se může hodit. Bude-li to třeba, prostřílí se s vámi skrz celou galaxii. Protože to on umí.“

„A bude mě také hlídat, abych nekontaktovala kulšeše, že?“ pronesla profesorka ironicky.

„Pokud to uděláte, zastřelí vás. A pokud ne, každé chobotnici, co se na vás jenom křivě podívá, strčí do řitního otvoru její vlastní chapadlo. Tak snadné to je, paní profesorko. Ale já jsem vám už několikrát řekl, že vám věřím. Po tom, co se stalo na Karchemiši, víc než dřív. Gerasim půjde s vámi, protože je to Gerasim. Vyhodí do povětří celou planetu, jenom aby zachránil člena posádky. My půjdeme udělat to samé. Měla byste se jít sbalit,“ řekl jsem jasně a rozhodně, čímž jsem považoval celou věc za ukončenou. V tu chvíli mě však Vodička upozornil, že nás volají karové. Navázal spojení a na obrazovce se objevila samotná Královna žihadel.

„Naše komando je připraveno se nalodit na Vzdorující. Upozorněte nás sedm cyklů před svým odletem.“

„Jaké komando?“ zeptal jsem se nechápavě.

„Výzvědná mise, kterou nám dopravíte na Karchemiš. Vaše vůdkyně ji schválila. Vážně by vám měla něco useknout, kapitáne Bouchači,“ dodala Královna a ukončila spojení.

Zavrčel jsem.

„O tom jsem s vámi také chtěla mluvit,“ pronesla profesorka. Ostře jsem na ni pohlédl.

„V případě návratu na Karchemiš bez dvou členů posádky je pravděpodobnost totální destrukce lodě 99 %,“ ozvala se Gertruda.

„Vypni tu krávu!“ zařval jsem na Vodičku.

„Tak já bych šel upéct další focacciu…,“ zamumlal Giuseppe a vytratil se z můstku.

Zpátky naKarchemiš

Karskému komandu velela Sekáček. Šlo ojednu znejdrsnějších karských vyšetřovatelek. Přesto ale nesplnila svůj rozkaz amísto nařízené popravy nás zachránila. Měl jsem takové ženy rád– tvrdé, drsné, ale přemýšlející nad tím, co dělají aproč. Civilní karský oděv, jejž měla nasobě ona itři členky jejího komanda, připomínal kabát, který jsem nosil naJednotykadlákovu památku. Zdálo se, že se vněm necítila zrovna nejlépe. Nejspíš to byl dar odtanečníků petragunu.

Jen co Kraksnu opustil modul sprofesorkou aGerasimem, otevřeli jsme uzel vesmírného proudu azmizeli vněm. Gertruda zase vyplivla nějakou prognózu, ale mně to bylo jedno. Potřeboval jsem spát ačekalo mě pár dnů, než se vrátíme nabojiště. Zalezl jsem doústraní toho, čemu jsem začal říkat „moje kajuta“. Dost možná to původně byla ubikace posádky. Místnost měla dvacet metrů čtverečních, ateď už dokonce izáchod asprchu. Tuhle vymoženost jsme sem nainstalovali my. Ktomu čtyři postele, které jsem však postupně rozebral asestavil znich gauč aimprovizovanou komodu natěch pár věcí, co jsem zaposlední týdny posbíral nebo nechal vyrobit, než se výrobníky rozjely naplný výkon při přestavbě lodi. Naspaní jsem používal hamaku znetradičně silné látky. NaKraksně byla totiž pořád zima. Mělo to co dělat spůvodními dispozicemi lodi. Vodička sliboval, že to časem vyřeší, ale bojové systémy měly přednost.

Konečně jsem byl sám. Přikryl jsem se dekou, hlavu si podložil kabátem místo polštáře azavřel oči.

Usínalo se mi těžko. Můj organismus byl vlastně odmimozemské invaze naZemi pod neustálým tlakem hromadícího se stresu. Málo jsem spal, málo odpočíval ajakýkoliv zvuk mě okamžitě vyburcoval kabsolutní pohotovosti. NaKraksně jsme zrcadla neměli, ale když jsem se vjednom zahlédl vpaláci karské Císařovny, vypadal jsem asi odeset let starší, než jsem si pamatoval. Nebýt zásahu rutašské technologie, která mě, Vodičku aGerasima dala pofyzické stránce dohromady, už bych asi umřel nainfarkt nebo nacelkové vyčerpání organismu. Když už jsem se dokázal nachvíli zastavit, cítil jsem, jak mě bolí břicho. Bylo to patrně zestresu, ale nedokázal jsem to nijak řešit. Aani jsem neměl ským. Gerasim by leda něco zahlásil, Vodička by doporučil mazat to alpou, kterou jsme stejně neměli, aprofesorka… no, ta tu teď beztak nebyla.

Vtakových chvílích jsem si uvědomoval, jak jsem sám azranitelný. Jeden zpár lidí veválce proti celému vesmíru, a navíc jsem zavšechny nesl odpovědnost– zaVodičku, profesorku, Gerasima, Giuseppeho iAmandu. Anejspíš izaAgu. Ona měla své plány asvé krytí, ajá ji zatáhl doholportu spartou zranitelných lidí, co ovesmíru všude okolo netušili prakticky nic.

„Ale učíme se,“ namítl Bohdan.

Otevřel jsem oči, zamrkal apromnul si je. Nebyl tu. Jen se mi zdál. Můj starý parťák, poslední zmých lidí zčeské tajné služby, který se se mnou dostal až natěžební planetu. Apak tam zemřel. Právě díky němu se knám přidala Aga apomohla nám. Díky němu ajeho oběti jsem přežil to všechno adostal se až sem– měl jsem vlastní loď, posádku apárkrát ukázal enlilům prostředníček.

„Není to špatný skóre, kapitáne.“

Zase mi zazněl vhlavě, když jsem opět zavřel oči. Už jsem je neotvíral.

„Není, Bohdane, to zatraceně není. Ale pořád je to málo,“ odpověděl jsem mu vduchu.

„Ale pořád je to víc, než jsme měli,“ řekl můj mrtvý starý přítel. Víc už jsem neslyšel.

Vzbudil jsem se asi opatnáct hodin později.

* * *

Byl jsem malátný azmatený. Takhle dlouhý spánek jsem nezažil, ani nepamatuji. Možná ještě naPlanetě milionů čmelíků, kde jsme čekali nadalší kšeft vesmírné slepičí mafie, ale itam jsem spal špatně. Dal jsem si sprchu, vzal jsem si čisté oblečení, které mi připravil Vodička– bílé tričko, pevné černé kalhoty, padnoucí boty vestylu gladiátorek atmavě modrý svetr. Kopl jsem dosebe růžové rutašské kafe apřipadal si, že bych snad konečně mohl strávit jeden den vklidu. Jenže namůstku namě čekala Sekáček shromadou překvapení.

„Už jsem se bál, že jsi umřel, kapitáne,“ uvítal mě Vodička. Zrovna něco šteloval najednom zrozpracovaných ovládacích pultů.

„Skoro,“ mávnul jsem rukou aposadil se dokřesla.

„Tady paní Sekáčková má pro tebe nějaký zprávy.“

Karka ho ignorovala, ale podívala se namě. Natáhl jsem se pro konvičku srůžovou vodou analil si doplechového hrníčku další dávku.

„Když jsme se nalodily, vzaly jsme ssebou balík zpráv, které se nám podařilo zachytit krátce před startem. Vprostoru kolem Karchemiše stále fungují stovky našich informačních bójí. Jejich účel je jednoduchý– zachytávají veškerou komunikaci aposílají ji nanaše lodě. Vše je založeno…“

„Ikdyž mi to vysvětlíte sebelépe, stejně to nepochopím,“ pronesl jsem unaveně. Zdlouhého spánku jsem se těžce probíral. Myslím, že se tělo konečně vypnulo ateď mu nešlo pořádně se nastartovat.

„Postupně je tu procházíme, uněkterých trvá velmi dlouho rozluštit je. Ale tahle byla zcela otevřená. Vyslala ji enlilská flotila ještě před útokem,“ pokračovala, aniž by se pozastavila nad mou neomaleností. Koneckonců, už jsme spolu měli co dočinění.

Najedné zobrazovek, kníž Sekáček připojila zelenou oválnou krabičku, se objevily naše obličeje– atentokrát vdokonalé kvalitě. Šlo ozáběry zněkolika úhlů. Pocházely patrně znějakých osobních kamer členů Souručenství, kteří nás eskortovali kekulšešům napopravu. 3D modely mě, Gerasima, profesorky iGiuseppeho vypadaly neuvěřitelně věrně.

„To není všechno. Ukaždého je přesný popis ataké kompletní sekvence vašich DNA. Zpráva je určena Gildě sběračů.“

„To asi nebude spolek fetišistů sbírajících použité kalhotky kulšešských šlapek, co?“ nadhodil jsem.

„Sbírají bytosti. Bytosti, naněž je vypsána odměna. Anavás je skutečně velká,“ vysvětlila karka.

„Kolik?“

„Jedna volavka. Zakaždého. Tedy mrtvého. Zaživého volavky dvě. Taková loď má hodnotu ipro ty, kdo nevěří žádné měně ani obvyklým komoditám.“

Bronasovi snámi evidentně došla trpělivost. Atipoval bych, že potom, co jsme mu provedli uKarchemiše, odměnu ještě zvýšil.

„Jak poznám někoho zté gildy? Co je to zarasu?“ zeptal jsem se pochvíli.

„Členové Gildy sběračů se rekrutují zevšech ras. Nikdo je nezná. Odhalí se jenom těm, které seberou,“ odpověděla.

„To je odnich milé,“ povzdechl jsem si azívl.

„Pokud tam ještě něco objevíte, dejte mi vědět, ale já jdu zase spát. Hodlám prospat celou cestu proudem. Nikomu tady mezitím nic nesekejte,“ zamumlal jsem avrátil se donáruče hamaky.

Tentokrát se mnou Bohdan nemluvil.

* * *

Neozval se už ani další dny, kdy jsem se konečně dal trochu dohromady apomáhal Vodičkovi dát dopucu novou Malou Kraksnu. Předchozí výsadková plavidla nám ukradl ten parchant Loyd. Naštěstí jsme měli dost dalších přepravních modulů, které jsme mohli vylepšit rutašskou technologií. Vodička jí dal nový pohonný systém aněkolik vylepšení, která ale spůvodní konstrukcí tak nějak úplně neladila. Teď jsme to trochu poštelovali. Bylo to trochu jako vrtat se sdědou vgaráži pod kapotou trabantu, avlastně to byla docela zábava. Hlavně Vodička si to užíval.

„Tohle je mnohem lepší než dělat naKraksně. Nebolí mě ztoho hlava,“ vysvětloval, když jsme zapomoci několika počítačem ovládaných robotických ramen nasazovali druhý pancíř.

„Je to jako dělat tanky wehrmachtu?“ usmál jsem se při vzpomínce najeho bývalého učitele zVítkovic, který je vOstravě zaválky montoval.

„Jo. Lítací Panthery,“ usmál se anaťukal něco domalého tabletu. Ramena zbytek práce odvedla zanás.

„Můžeme mu tak říkat– Panther,“ navrhl jsem při pohledu namodul. Vypadal trochu jako létající ponorka zkřížená právě stankem. Vepředu měl skutečně dva kanóny, které vystřelovaly granáty iprojektily avpřípadě potřeby se daly přepnout naenergetické výboje. Teď se doněj vešli čtyři lidé. Nebo dvě chany. Ataké nějaké zásoby.

„Zní to moc nabubřele,“ zamyslel se.

„Asi jako Vzdorující?“ ušklíbl jsem se při myšlence, že takhle už naší lodi říkají jenom karové.

„Jak by tomu říkala Amanda?“ zamyslel se Vodička při vzpomínce nanejmladší, dočasně ztracenou členku posádky.

„Nejspíš Gól,“ vzpomněl jsem si, jak Aze házela míč nahlavu.

„Nebo Jednorožec. Vyprávěl jsem jí pohádky, co jsem čítával vnučce. Jednorožci se jí moc líbili.“

Vodičkovy oči vypadaly náhle dost skelně. Utřel si slzy dorukávu. Všiml jsem si, že košili zvýrobníku, kterou měl nasobě, si odhadem už měsíc nepral.

„Dobře, bude to Jednorožec. Namalujeme na to duhu?“

„Nedělej si srandu, kapitáne. Ta holka má něco dosebe amy…“

„Neseme zani zodpovědnost. Vím to. Žádného člověka nevydáme napospas,“ řekl jsem apak se opravil: „Žádného člena posádky.“

„Půjdu se vyspat. Měl jsi recht stím odpočíváním. Takhle nám budu platnej jak havířovi voňavka.“

„Avyper si košili, dědku. Ani veVítkovicích jste nemohli smrdět jak zkyslý lečo zJednoty.“

* * *

Zvesmírného proudu jsme vyletěli natom samém místě jako při naší první návštěvě Karchemiše. Nechtěl jsem se vynořit vprostoru nedávného bojiště apotřeboval jsem dost času zjistit, co se vkarském solárním systému stalo. Navíc Vodička potřeboval nějakou dobu mimo proud, aby zapojil naše maskování. Rutašská technologie implementovaná naVzdorující chvíli zlobila, ale nakonec se spustila naplno. Alespoň naše přístroje to tvrdily. Jestli tomu tak bylo iveskutečnosti, jsme mohli zjistit až při setkání sloděmi Společenství. Namůstku jsme zase byli kompletní. Já, Vodička, Giuseppe ikarky. Aco bylo nejlepší– Ital uvařil špagety. Dokonce somáčkou. Rychle jsem ho zarazil při dalším pokusu vysvětlit mi, jak to vytvořil, ale, sakra, bylo to dobré. Chutnalo to jako těstoviny se sýrovou omáčkou aslaninou. Ikdyby ta slanina byla zmrtvého enlila, bylo mi to jedno. Namotal jsem to navidličku asnědl naposezení. Moje břicho už neprotestovalo. Zaposledních pár dní jsem do něj dostal několik skutečných jídel, donichž mi rozhodně nikdo nenachcal. Sdostatkem spánku arutašskou vodou plnou vitamínů aminerálů jsem se cítil jako znovuzrozený. Dokonce tak moc, že jsem si ještě ani jednou nezapálil „doutník“ odkarských pankáčů. Anavíc jsem se kompletně oholil aostříhal. Připadal jsem si, jako bych omládl odeset let.

„Naše obrana,“ vydechla Sekáček.

„Skoro nic zní nezbylo,“ dodal jsem prakticky zbytečně. Všichni jsme to viděli naprojekci, kterou nám povplutí dovolného prostoru zprostředkovávaly vnější senzory lodi. Zpevností zůstaly trosky. Až na ty, které se vzdaly. Poznalo se to snadno podle lodí Společenství, které unepoškozených objektů parkovaly.

„Tam, Velká brána… Prosím, přibližte ji.“

Sekáček zašermovala rukama před obrazovkou. Vodička pochopil skoro napoprvé, kterou oblast má namysli, azaostřil nani.

„Velká brána. Jedna znejvětších pevností. Kolem ní jsou trosky, ajak vidíte, lodě se drží zdostřelu,“ vysvětlila.

„Kolik tam tak může být karů?“ zeptal jsem se.

„Zpravidla kolem padesáti. Mají dost jídla avody natři cykly oběhu planety kolem hvězdy. Enlilové ji jen tak nevyhladoví,“ prohlásila pyšně Sekáček.

„Ale nejspíš přitáhnou něco, co má větší dostřel.“

„Nebude to tak lehké, má dobrou obranu,“ namítla, ale myslím, že ijí bylo jasné, že malá centra odporu dlouho nevydrží.

Mě samotného spíš zajímala oblast, kde jsme sundali loď typu nůž. Zatímco všude okolo létaly trosky, tady se natisících kilometrů krychlových nenacházelo nic. Tedy prakticky nic.

„Úplně to vyhladilo celý prostor,“ vydechl jsem.

„Ta zbraň, mohli bychom…“

„Ta zbraň je jen jedna aje natéhle lodi. Ato, co jsme doní naládovali, byla antihmota, kterou jsme ukradli nevenům, ati jsou jaksi už dávno pěkně vtrapu,“ zarazil jsem nadějné úvahy Sekáčka.

„Jejich kamarádi taky. Naštěstí,“ přidal se Giuseppe.

Při vzpomínce navesmírný hřbitov mi pořád běhal mráz pozádech.

Ale ani tady to nebylo nic příjemného. Oba zbývající nože se vznášely naoběžné dráze Karchemiše, který už rozhodně nebyl Planetou tisíců světel, ale spíš Planetou miliard trosek. Ty teď vnejbližším okolí odklízely moduly, aby zabezpečily letový provoz, momentálně značně chaotický. Tím lépe pro nás. Snáze se tudy propleteme s maskovaným Jednorožcem.

* * *

Nahořící město padal sníh. Mnohé zpožárů musely trvat nepřetržitě několik dní. Nejspíš také přeskakovaly zjednoho mrakodrapu na druhý, protože je skoro nikdo nehasil. Ulice zely prázdnotou. Některá místa byla už kompletně vypálená– ta, kde spadly nějaké trosky zposlední fáze bitvy naoběžné dráze, hořela intenzivně, atudíž rychle. Proletěli jsme zatmosféry prakticky rovnou namísto, které jsem dobře znal– starý opuštěný hangár výrobní haly, kde jsme pili, tancovali, milovali se sRudým vrabčákem ibojovali sNatašou. Poslední bitva se mu vyhnula, ale měl zasebou už tu naši. Karky vyskákaly zJednorožce aotevřely poničená vrata, jimiž jsem poté zaletěl dovnitř.

Sotva jsem vystoupil naznámém místě, plném vzpomínek nabitých emocemi, dostal jsem strašnou chuť zapálit si divak, kuřivo místních rebelů. Ataké jsem to hned udělal. Vytáhl jsem zkapsy kovovou krabičku, kterou jsem si vyrobil nadoutníky, jež mi potanečnících petragunu zbyly. Jeden jsem vyndal aškrtl zapalovačem.

„Víte, že je to zakázané?“ zeptala se Sekáček. Zatímco její vojačky se zbraněmi vpohotovosti prohledávaly prostor staré továrny avšechna temná zákoutí, ona se otočila kemně.

„Jakými zákony?“

„Přece císař…“

Uvědomila si mou narážku. Byla zlá. Žádné císařské zákony už vChatuši ani nacelé Karchemiši neplatily.

„Omlouvám se,“ řekl jsem apotáhl zdoutníku.

„Nemáte zaco. Je to pravda.“

„Vím, jak se cítíte. Viděl jsem tohle nasvé planetě. Akorát že my se moc nebránili. Jen napovrchu. Tam nahoře jsme měli pouhých pár satelitů. Zaostalá rasa, technologicky naprimitivní úrovni,“ povzdechl jsem si.

„Vaše loď tak nevypadá,“ namítla. Věděl jsem, kam míří. Karům muselo dojít, že naše vylepšení obyčejné přepravní lodi rozhodně není běžná technologie.

„Měl jsem štěstí akoupil vevýprodeji pár udělátek,“ pokrčil jsem rameny.

Mezitím se vrátily první zkarek. Vysunul jsem nákladový panel aony zněj začaly tahat všechno své vybavení. Pomohl jsem jim vzít dvě bedny azavedl je dotanečního sálu vprvním patře. Byl prázdný astudený. Zůstala vněm jen vzpomínka naJednotykadláka. Náhle mě ovanula strašlivá zima.

* * *

„Jak jste natom?“ zeptal jsem se popříchodu domístnosti. Dvě karky se ukládaly kespánku, jedna hlídala adalší se Sekáčkem obsluhovaly vysílačky.

„Co záznamy zpřístavu?“

Veskutečnosti to bylo to jediné, oco mi šlo.