Copyright © Tomáš Petrásek, 2023

Illustration © Žaneta Kortusová, 2023

Drawings © Tomáš Petrásek, 2023

Cover Art © Lukáš Tuma, 2023

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2023

ISBN 978-80-278-0053-7 (print)

ISBN 978-80-278-1134-2 (ePub)

ISBN 978-80-278-1135-9 (mobi)

ISBN 978-80-278-1136-6 (pdf)

„The fears unleashed by contact with a new life form are not understood and cannot be entirely predicted in advance. But the most likely consequence of contact is absolute terror.“

„Obavy vyvolané kontaktem s neznámou formou inteligence nejsou prozkoumány a nemohou být dopředu přesně odhadnuty. Nejpravděpodobnějším následkem takového kontaktu je naprosté zděšení.“

Michael Crichton, Koule (1987)

Planetární systém Efesumy

Gelidor – hlavní surovinové zdroje

Prolog

16. 8. 3091

Zapotácel se, oči nevěřícně vytřeštěné. Bolest a hrůza. Chtělo se mu řvát, ale nedokázal popadnout dech, chtělo se mu utíkat, ale nevěděl kam, kruh tmy a mlhy se kolem sevřel jako smrtící past.

Do uší mu kvílel poplach nejvyššího stupně, ale v šoku si to vůbec neuvědomoval. Cítil, jak mu po těle stéká horký pramen krve. Cítil unikající vzduch jako chladný průvan, cítil, jak dosud tuhý oblek měkne a lepí se mu na tělo. Odněkud z hrudi mu tryskal malý gejzír rudé pěny. Přinutil se přestat na něj nevěřícně zírat. Neměl moc času.

Nedokázal vůbec pohnout pravou rukou. Když se o to pokusil, strašlivá bolest ho roztřásla a srazila na kolena. Sípavě zalapal po dechu. Zaťal zuby. Nemůže. Nesmí… Zkusil to levačkou. Tápal po boku svého skafandru, dokud neohrabané prsty v tlusté rukavici nenalezly soupravu první pomoci. Na nic jiného teď nemyslel. Proud vzduchu a krve už ustal – teď cosi ledového proudilo dovnitř, jako by to chtělo uhasit tu tepající, palčivou bolest. Svět se s ním točil, a když přes zaťaté zuby opět nasál vzduch, udeřil jeho smysly odporný, štiplavý puch. Potlačil nutkání ke kašli. Dokáže aplikovat záplatu jen jednou rukou? Hrůza zatemňovala jeho mysl, ruka se mu třásla, ale dobře věděl, že druhou šanci nedostane. Zbývaly vteřiny. Musí…

Ze tmy přišel hrubý úder a jeho poslední naděje obloukem odletěla do vířící noci. Ztratil rovnováhu, s výkřikem bolesti a hrůzy se zhroutil, ramenem mu projela omračující bolest, a zima, zima.

V ústech a nose jako by měl oheň. Oči ho pálily a svět se za závojem slz rozpíjel do tmavých a světlých skvrn. Vichr bičoval jeho hledí vločkami zmrzlého čpavku a jeho mrazivé prsty se zkoumavě draly dovnitř. Zoufalství přemohlo i bolest, snažil se lézt, tápal kolem sebe jednou rukou, jako by to ještě mohlo něco změnit…

Jeho oči utkvěly na temné siluetě, která se nad ním tyčila a zpovzdálí nemilosrdně sledovala jeho smrtelný zápas. Ani v nejstrašnějším snu by si nedokázal představit… Ale bylo to skutečné. Hrůza z toho poznání přebila i děs z neodvratné smrti a vzala mu poslední zbytek sil. Definitivně se zhroutil a jeho průzor se zpola zabořil do tenké vrstvičky čpavkového sněhu.

Koutkem oka ještě spatřil, že se ten obrovitý stín dal do pohybu. Čekal na poslední ránu, ale ta nepřišla. Svět kolem něj pomalu temněl, smysly ho opouštěly. Tím posledním, co cítil, byla čirá, nevěřícná hrůza. Tím posledním, co slyšel, bylo kvílení ledového větru a zvuk vzdalujících se těžkých kroků…

Kniha první: Gelidor

11.2.3092

Prostor planety Argos

Vesmír byl bezedný, nesmírný aneměnný. Čerň nicoty útočila nalidský zrak stejně jako ostré světlo nesčetných hvězdných bodů nahranici nekonečna. Jakoby odtamtud hleděly miliony chladných, krutých očí, lhostejných klidskému hemžení. Lidé možná byli první, kdo se jim vydal vstříc, možná už Galaxie viděla vzestup apád stovek takových odvážných ras, každopádně si zachovávala svůj ledově nezúčastněný odstup.

David Grinil téměř cítil mráz, který panoval tam venku, zaskořápkou kosmické lodi Fulgur. Vesmír byl mrazivý všude, kam seprostíralo jeho děsivé vakuum. Igneridu, která mu bývala domovem, však zároveň sežehovala ďábelsky napuchlá tvář místního slunce, oslepujícího oči ipřístroje. Tady zněj ovšem zůstal jen maličký ostrý kotouček.

Byl to konec vesmíru, nepřátelská hranice. Dál už putovalo jen pár automatů, lidé se tu zastavili. Tam vhlubině nebylo nic než prázdnota apusté světy. Nesčetné roje hvězd ztěžovaly orientaci, ale přesto vysledoval zdeformovaný obrazec, který před staletími nazývali Velkým vozem nebo Velkou medvědicí. Byl větší ajasnější než kdysi zeZemě, protože to bylo právě toto souhvězdí, poněmž lidstvo kdysi vztáhlo ruku. Někde naopačné straně muselo ležet Staré Slunce aostatní soustavy, které lidé navštívili, včetně nechvalně známé Chary. Nyní to byla jen světélka vtemnotě, stejně slabá astejně němá jako všechna ostatní.

Jejich loď před několika hodinami vstoupila naorbitu obří planety Argos. Planeta sama byla ohromná kypící masa vodíku ahelia. Žádný povrch, žádná skála, jen našlehaná mračna, stáčející se dojemných ornamentů podle pravidel jakési bizarní, lidské mysli cizí estetiky. Nevyčerpatelné bohatství stále se měnících tvarů působilo až hypnoticky.

Pohled, který bohatě vyváží všechny útrapy cesty? To těžko, ušklíbl se pro sebe David, vznášející se umalého okénka. Loď Fulgur by určitě nevyhrála závody vrychlosti ani hvězdičky zakomfort, oto výrazněji ale zabodovala vevýběrovém řízení nanejnižší cenu. Co taky vestátních službách čekat? Vyčerpávající tři měsíce jednotvárné stravy, stísněného ubytování ananicovaté pseudogravitace, která sice mnoho nezmohla proti chátrání organismu, ale zato citlivějším jedincům zaručovala parádní vesmírnou nemoc. Asi by se mu to snášelo lépe, kdyby věděl, že alespoň popřistání ho čeká slušné ubytování napřívětivém světě.

Jenže tím měsíc Megan rozhodně nebyl. Mrazivý, nehostinný, záludný, nebezpečný, neprozkoumaný… Přídomek přívětivý nemohl být největšímu argosskému satelitu přiřazen ani omylem. Důlní stanice najeho povrchu měly– když ignoroval navoněné bláboly oficiálních prezentací– tu nejhorší pověst.

Kdyby ještě byl tím nadšeným mladým geologem jako před nástupem nastudia, mohl by Megan označit alespoň zasvět záhadný avzrušující, plný fascinujících vědeckých hádanek. Zbylo ztoho nadšení ještě vůbec něco? Ikdyby ano, rozplétání geologických záhad neměl vpopisu práce.

Ještě než se upsal kcestě naMegan coby odborný poradce inspekční komise, dobře si spočítal, že jeho pracovní náplní bude zjedné třetiny naprosto zbytečné papírování azedvou třetin ubíjení času. Jenže tehdy, doma avteple, to vlastně neznělo tak špatně. Obstojný plat, jistota státního zaměstnance, minimum práce amožnost vypadnout hodně daleko odvšeho avšech jako bonus. Jenže potřech měsících letu už byla ta jednotvárnost ubíjející až kzešílení. Ato byla jenom cesta…

Dobře, zaplaceno snad dostanu, pokud mezitím Republika nezbankrotuje, pomyslel si. Jestli mi to zato stojí… Ale co jsem měl, sakra, dělat?

Snad potisící nenašel natuhle otázku žádnou odpověď, ateď už bylo stejně trochu pozdě se ptát. Hledat si slušnou práci naIgneridě prolezlé nezaměstnaností jako prašivinou bylo marné, to už zkusil.

Vprůzoru se objevil jejich cíl, zvolna dorůstající srpek. Megan byl obrovské těleso, velikostí se mohl měřit ise samotným Thirresem, největší kamennou planetou Efesumy. Halily ho pásy oblak tmavší asvětlejší nahnědlé barvy, sjemnou příměsí odstínů naoranžovělé nebo nazelenalé. Zkosmického odstupu měl možná svou vlastní krásu, ale kpřistání nijak nelákal. Všechno, co David kdy oMeganu četl, tento dojem jen potvrzovalo. Taky tam zacelá staletí svýjimkou několika automatů nikdo ani nepáchl. Jenomže teď mnozí naMeganu zavětřili peníze– ajejich vůně dokázala přebít imístní nevábnou atmosféru.

Vplanetárním systému Efesumy byly bezpochyby ipříjemnější destinace pro služební cestu. Například téměř kdekoli jinde. Aurčitě isnazší úkoly než jménem Systémové republiky Thirres– označení, které nedokázal vyslovit jinak než se značným sarkasmem– zjišťovat, jestli naní fakticky nezávislý volný konglomerát průmyslových korporací zpásu asteroidů, který vešel dopovědomí jako Liga Sideronu, plní své závazky vůči Republice ajejímu snu onové cestě kehvězdám. Nebo spíše snu jejího prezidenta Grifola.

Burcovat Republiku kvyslání mezihvězdné mise se mohlo zdát jako šílenství, obzvlášť vdobě, kdy se topila vesvých vlastních problémech. Jenže lidé Efesumy byli všichni potomky kosmických poutníků. Mýtus zůstal mýtem ipostaletích. Když Grifol zahřímal „Oživte Rheu!“, mnozí nato uslyšeli, tleskali mu, protože jim připomínal tu velkolepou dobu, kdy jejich předkové hrdě překročili mezihvězdnou propast aneznali nic zmalicherných problémů, které ubíjely jejich potomky. Možná to bylo bláznovství, ale bylo to bláznovství, které mělo sílu Efesumu zase jednou spojit.

Republika sice měla Velikou Rheu, napůl mytickou hvězdnou archu, jakou by už dnes nikdo nedokázal postavit, pouze Liga ovšem mohla nabídnout suroviny atechnologie, které ji mohly uvést dopohybu. Vizí mezihvězdné expanze Republika zažehnala přízrak rozpadu aopatrně se rozbíhající spolupráce sLigou dávala optimistům naději, že společně se zchátralým hvězdoletem bude obnovena ipolitická jednota vEfesumě. David kdysi optimistou býval…

Vkaždém případě, tam dole, nazamračeném rudohnědém světě, je očekávalo jedno zdítek vypočítavého soužití Ligy sRepublikou. Společnost Thoron provozující Gelidorské doly naměsíci Meganu spoluzaložila Republika skonsorciem Izar, jedním znejmocnějších hráčů vpásu asteroidů. Cílem nebylo nic menšího než naplnit palivové nádrže Rhey. Liga výměnou získala možnost podílet se rovným dílem nabudoucí posádce hvězdoletu, anejen to. Vehře byl celý nový svět, jeho nezměrné nerostné bohatství, acokoli dalšího, co Liga dokáže zesituace vytěžit.

Vytěžit… David se ušklíbl.

Hlavní cíl inspekce byl zdánlivě jednoduchý: ověřit, že průmyslové aktivity naMeganu probíhají vsouladu smeziplanetárními dohodami. Jen polooficiálně šlo také ovyšetření neobjasněného úmrtí…

* * *

Přijetí proběhlo podle očekávání. Kosmická stanice společnosti Thoron neměla terminály, jež by mohly přijmout loď sdokovacím zařízením odpovídajícím normám Thirresu. Hledání alternativního řešení vespolupráci snepříliš vstřícnou obsluhou stanice se protáhlo naněkolik hodin.

Nyní členové inspekce seděli připoutaní vkřeslech kosmického člunu anervózně očekávali věci příští. David věděl, že následující manévr je jednak proti předpisům, jednak poměrně riskantní. Zalétávat skosmickou lodí plnou pasažérů dovzdušného doku, který nebyl omoc větší než ona sama, nebylo něco, zčeho by pilot skákal radostí. Jenomže jinak by jim nezbylo než se spakovat anamířit si to zpátky. Votázce sestupu napovrch Meganu byli plně odkázáni napomoc lidí zThoronu.

Nervózní byli všichni. Snad jen Thyris Steler, hlavní inspektor, to nasobě nedával viditelně znát. Alioth Hirneová osedadlo před Davidem sice zachovávala profesionálně chladný výraz, ale nevědomky rukou žmoulala bezpečnostní pás. Peter Kurt zaním prsty bubnoval oopěradlo jeho křesla. David si uvědomil, že on sám si pohrává se zipem kombinézy, aokamžitě toho nechal.

Škubl sebou, když se člun dal sbušením manévrovacích trysek dopohybu. Prostor pro pasažéry neměl okna. Byly tu jen obrazovky, ale ty zůstaly zhasnuté. Přinejmenším Davida znepokojovalo, že vůbec neví, co se splechovkou, vníž se nachází, děje. Záškuby akcelerace mu to vnejmenším nenapověděly. Naštěstí nepřišla žádná rána ařev unikající atmosféry– jen několik otřesů askřípot, když člun zachycený robotickým ramenem dosedal napodlahu doku. Všichni tajili dech, dokud jim prodlužující se ticho nenapovědělo, že už doopravdy zastavili.

Chvíli trvalo, než dodoku napustili vzduch apilot je mohl propustit. Otevření dveří bylo nepříjemným překvapením: Vzduch vyrazil ven shlasitým vzdechem avšichni pocítili bodavou bolest vuších. Peter něco poznamenal, ale David ho přes zvonění vuších neslyšel. Vlastně to ani nepotřeboval, byla to určitě jen další znekonečné série nadávek naodlišné normy, které Liga používala. Nižší tlak vzduchu vlodích anekompatibilní přípojné terminály nebyly zdaleka těmi prvními ani posledními, které jim znepříjemnily cestu.

Byl to takový malý vzkaz beze slov, který říkal: Nikdo se vás neprosil, abyste sem strkali nos, tak si nemyslete, že kvůli vašemu pohodlí hneme třeba jenom prstem.

„Tak jdeme. Všechno, jak jsme se domluvili,“ obrátil se knim Steler, zatímco si odepínali pásy. David mohl alespoň konstatovat, že už zase slyší. Dohodnutý postup byl žalostně jednoduchý: Neprovokovat, nedávat záminky kekonfliktům. Nebyli tu nepřátelsky, aspoň oficiálně ne. Ale kdo mohl říci, jaká zrovna nastanici panuje nálada aco se tam může semlít?

Dveře se otevřely dokořán adovyhřátého člunu se vevalila zima amatné světlo. Steler vyplul ven jako první. Nikdo nechtěl být druhý– členové inspekce dvě vteřiny poněkud trapně hleděli jeden nadruhého. Nakonec to první vzdal Vesly Dransfild, jejich expert nafúzní paliva. David šel jako třetí.

Vzdušný dok nebyl nijak hezkým místem. Všude jenom kov anepovědomý zápach. Teplota byla jen lehce nad nulou. Všichni zimomřivě složili ruce, měli nasobě jen tenké kombinézy. Nikde nikdo. Tak se nehybně vznášeli několik tísnivých sekund.

„Támhleto vypadá jako východ,“ konstatoval Ott Ruthen, jejich důlní inženýr. Jeho hlas se tu nepříjemně rozléhal.

Steler pokrčil rameny apokynul, aby jej následovali. Kovová dvířka vedla dopřechodové komory, nyní zbytečné, když byl vdoku vzduch. Nadruhé straně čekali dva zaměstnanci Thoronu vpracovním oděvu. Hubená vysoká žena stmavými vlasy naježka, ostře řezaným obličejem asvětlýma očima je bezvýrazným tónem přivítala, aniž se představila, astejně chladně je vyzvala, aby ji následovali. Vypadala studeně atvrdě jako všechno kolem. Pomenší chlapík sumaštěnou kombinézou, neméně mastnými vlasy apoďobanou pletí nepromluvil vůbec.

Vydali se dochodeb stanice, žena plula první, ten nesympatický chlápek poslední, jako nějaká eskorta. Iobytná část stanice byla ošklivá. Nastěnách byly jenom hrubé koberce, ohmatané anepříjemné nadotek, světla se zdála slabá ašpatně se tu dýchalo. Kovové hermetické průlezy zdobilo reliéfní logo Thoronu, stylizovaný atom rozťatý bleskem.

Lidé nachodbách před nimi uhýbali. Byli to lidé zasteroidů, stejně jako samo vedení společnosti, to bylo jasně patrné zkaždého jejich rysu ipohybu. Prohlíželi si je, zjejich očí nešlo nic vyčíst. David přemítal, co si onich asi tak mohou myslet. Co vůbec vědí oRepublice? Aco on sám věděl onich ajejich světě? Cítí pohrdání? Nepřátelství? Závist?

Žena vpředu ponich občas rovněž vrhala mrazivé pohledy. Tady byly antipatie zjevné. Byli tu jenom nezvanými vetřelci. Davida rychle opouštěla původní představa ozdejším zařízení jako oprojektu Republiky spodporou Ligy. Tady to vypadalo, jakoby tu ocelé Republice už hodně dlouho nikdo neslyšel.

Jak putovali stanicí, hlavou mu vrtala ještě jedna věc.

„Ta stanice nerotuje,“ poznamenal polohlasem, zrovna když kněmu zezadu připlul Ott.

Jak zvenku, tak zevnitř bylo zjevné, že stanice je navržená pro umělou gravitaci, teď tu ovšem vládl stav beztíže.

„Možná mají nějaký problémy,“ ušklíbl se Ott.

Žena je mlčky uvedla domístnosti vodděleném traktu stanice. Pokynula jim, aby zůstali, asama se otočila kodchodu.

„Kvůli vám,“ zavrčela stvrdým ligovým přízvukem, zrovna když míjela Davida sOttem, avýrazem dala najevo, že utoho spolkla nějakou hodně ošklivou nadávku. Pak zmizela ise svým společníkem.

Davidovi několik okamžiků trvalo, než pochopil, že je předtím zaslechla. Aještě déle, než mu došlo, že stanici museli zastavit kvůli jejich nestandardnímu dokovacímu manévru, ajejí obyvatelé ztoho vůbec nebyli nadšení. Připadal si jako idiot. Že aspoň nemlčel…

Přijímací místnost, kde se ocitli, překypovala luxusem. Elegantní stůl zleštěného asteroidního kamene směkkými křesílky, která teď napodlaze držela jen díky suchým zipům, tmavé koberce bez jediného smítka, panoramatická okna. Postroze účelových chodbách byl dojem skutečně ohromující, což byl ostatně účel vší té okázalosti, která takhle daleko odcivilizace musela být pohádkově drahá.

Právě vokamžiku, kdy se jich začínala zmocňovat nervozita, se otevřel koženkou potažený průlez nadruhé straně. Všichni očekávali ředitele, ale namísto něj se objevila žena, která byla pravděpodobně jeho sekretářkou. Součást firemní kultury, jako všechno kolem. Usmála se naně dokonale namalovanými rty aoznámila jim, že pan generální ředitel je sice nepřítomen, ale pan Pamer, jeho zástupce, by měl dorazit během několika minut. Naukrácení čekání jim nabídla kávu. Steler souhlasil aostatní se zařídili podle jeho příkladu. Usmála se naně znovu úplně stejným úsměvem, akdyž odplouvala, předvedla jim hladké nohy adokonale tvarované pozadí obemknuté krátkou úzkou sukní vtomtéž odstínu jako zbytek místnosti. Vmžiku byla ovšem zpátky iskávou vespeciálních nádobkách pro stav beztíže, kterou jim obřadně nabídla. Při té příležitosti David zaregistroval detail, který kté ženě vůbec neseděl: oči. Něco nanich nebylo vpořádku. Nepatřily kusmívající se tváři, vlastně vůbec nepatřily klidské tváři. Oči té ženy, co je sem vedla, ho aspoň probodávaly pohledem– tyhle oči nedělaly absolutně nic. Vypadala jako velmi dokonalý android.

Pan Pamer, čtyřicátník vdrahém obleku bez jediné poskvrnky, se knim připojil zanedlouho, aby je formálně uvítal vareálu Gelidorských dolů, což vjeho pojetí znamenalo spoustu floskulí ašpatně skrývané přezíravosti.

Pokrátké audienci je opět převzala jejich průvodkyně aodvedla je došpinavé aneútulné čekárny ustanoviště raketoplánů. Volky nevolky se připoutali dodosud volných křesel. Vtěch ostatních posedávali zaměstnanci Thoronu, zjevně také čekající nasvůj spoj. Někteří vypadali poměrně solidně, jejich kombinézy byly čisté avůbec byli celkem upravení. Jiní vypadali ještě zpustleji než místnost sama, jejich oděv toho už dost pamatoval, vlasy jim vestavu beztíže vlály atváře měli zarostlé strniskem vousů. Dva znich si pouštěli hudbu naplné pecky, takže výslednou kakofonii slyšeli všichni okolo, sluchátka nesluchátka. Další, opoznání starší, jenom nezúčastněně hleděl před sebe.

Ponekonečné době oznámily kovové rány, hučící pumpy anakonec ichraplavý hlas zreproduktoru přílet raketoplánu.

Horníci se odpoutali odkřesel atímtéž ledabylým pohybem se odrazili dootlučeného průlezu, který se právě otevřel. Členové inspekce je následovali.

Protlačili se úzkou chodbičkou doraketoplánu. Prosezená křesla se širokými pásy, namačkaná jedno nadruhém, neslibovala moc pohodlné přistání. NaDavida zbylo místo vedle nejstaršího zhorníků, vupoutání se ho chtě nechtě dotýkal. Muž měl načele velkou bílou jizvu, další mu svítila vevousech. Viditelně se potil atéměř hmatatelně páchl. Kapičky stékající počele si otíral zašlým rukávem kombinézy.

Pak se otočil naDavida, který se trošku lekl aucukl, jak to pásy dovolily.

„Co tu, ksakru, chcete?“ zamumlal horník hrubým hlasem. Nyní ještě vynikly mužovy odpudivé zuby, či spíše jejich trosky. Nezdálo se však, že by byl agresivní.

David se zavrtěl anevěděl, co odpovědět.

„Thirresss…,“ konstatoval muž, jako kdyby to poznal počichu. Napůl to slovo zasyčel. Opovržlivě? Závistivě? David se odtáhl, jak to jen šlo. Vysvětlovat, že nepochází zhlavního světa Republiky, ale jen zIgneridy, by se asi minulo účinkem.

„Bojíte se?“ zašklebil se horník. David nedokázal určit, oco se ten chlap snaží. Navázat hovor? Nahnat mu strach? Horník vydal zvuk, který mohl být nepodařeným uchechtnutím. „Taky máte proč.“ Rádoby důvěrně se kDavidovi naklonil. „Neměli jste sem vůbec lízt. Tahle planeta,“ šeptal jako velké strašné tajemství, „smrdí!“

Byla to nepochybně pravda– ikdyž sotvakdo ztěch, kteří dostali příležitost ovzduší Meganu ucítit, otom ještě někdy mohl vyprávět. Před ním je ale bezpečně– jak doufal– ochrání hermetické stěny askafandry. Což se bohužel nedalo říct ozkaženém dechu jeho družného souseda.

Dělník se ještě jednou sípavě uchechtl: „Jo, fakt,“ ohrnul nos, „smrdí. Smrdí krchovem.“

David si nemohl nevzpomenout naúmrtí občana Republiky, oněmž se šuškalo jako oneoficiálním důvodu vyslání inspekce, aotřásl se. Zanevyjasněných okolností tehdy zemřel jakýsi Tholen. To jméno bylo Davidovi povědomé zestudií naIgneridě. Zahynul tu snad jeho spolužák? Žaludek se mu obrátil anebylo to jen manévry raketoplánu.

Malá skořápka ztitanové oceli se jako šipka řítila donezdravě zahnědlých bobtnajících mraků, provázená jen naprostým zlověstným tichem okolního vakua. Lidé napalubě však záhy pocítili údery ařev atmosféry víc než citelně. Přetížení zařezávalo pásy dotěla, tlačilo je natvrdé okraje sedadel, otřesy jim otloukaly hlavy oproleželé opěrky. Mučivá věčnost trvala několik minut, pak se let zpomalil avyrovnal.

Těžko říci, jak dlouho klouzali turbulentními mraky jedů ažíravin, než se shukotem zapnul pohonný systém pro atmosféru. Kolébání aotřesy znovu zesílily, ne sice tak jako při brzdném manévru, ale už je bylo možno interpretovat: pilot kroužil avporyvech vichru se snažil dosednout napřistávací plochu. Davida poléval studený pot. Havárie se však nekonala. Raketoplán se otřásl aposkočil apak zůstal vklidu stát, motory umlkaly.

„Vítejte naMeganu, zelenáči!“ zaskřehotal horník. Zazubil se odporným způsobem, takže to vůbec nevypadalo vesele. Ten chlap je víc nervózní než my sami, uvědomil si David. Aten už tady byl…

Nevěděli, co bude. Zvenku se ozývaly kovové rány, občas zabzučel nebo zasyčel nějaký přístroj. Nakonec se se zasyčením otevřely dveře, zanimiž se objevil hermetický spojovací tunel. David si uvědomil, že ať ho nadruhé straně čeká cokoli, vůbec se nato netěší.

Když se odpoutal apokusil se vestísněném prostoru pohnout, cítil se mizerně. Bolelo ho všechno, jednak znepohodlného sestupu, jednak podlouhém pobytu vestavu beztíže. Gravitace se mu zdála oněco větší než doma naIgneridě, ikdyž menší než naThirresu… něco přes půl normogé? Vnynějším stavu mu to však připadalo, jako kdyby se pohyboval popovrchu neutronové hvězdy.

Tunel vedl dovozidla, jehož interiér byl velmi strohý: skládal se pouze zesedaček atéměř neexistující uličky. Řidič se buď skrýval zatlakovou přepážkou, nebo tam vůbec nebyl avozidlo někdo řídil nadálku.

David se usadil apřipoutal. Naštěstí tentokrát seděl obklopen svými kolegy, ten příšerný horník zůstal vzadu. Opět tu chyběla okna. Den, kdy přestupoval zjedné kovové rakve dodruhé, aniž by měl sebemenší kontrolu nebo alespoň povědomí otom, co se děje, už vDavidovi stačil vzbudit klaustrofobickou úzkost.

Trvalo ale sotva pár minut, než je vozidlo dopravilo kdalšímu přestupovému tunelu, vedoucímu dospartánské kovové kobky.

„Tohle je aklimační komora,“ vysvětlil otráveně znějící hlas zreproduktoru, „vyrovnává se tu tlak.“

Vnervózním očekávání se porůznu usadili naplastové židle. Brzy se přihlásilo lupání vuších, které jim prozradilo, že procedura začala. Chvílemi to bolelo, připojila se nevolnost azávrať. Nikomu zinspekce sice nebylo dořeči, ale jejich tváře mluvily samy zasebe. Ten, kdo ovládal ventily, je rozhodně nešetřil. Horníci to všechno ignorovali sklidem starých mazáků aobsadili televizi, kde běžel nějaký starý rheánský film, hojně prokládaný propagačními spoty Thoronu.

Měli pocit, že to trvá věčnost, ale byla to zhruba hodina, než je pustili dovlastní letištní budovy. Místní personál vůbec nebyl nadšený, že mu zkosmu zase přiletěla práce navíc, aani se nenamáhal předstírat opak.

Pohandrkování ohledně diplomatické imunity aprohlídky zavazadel atříhodinovém čekání natransport doGelidoru konečně dorazil „autobus“, přesněji řečeno univerzální pásový transportér. Byl stejně málo pohodlný jako ten předešlý ajeho interiér odporně páchl zatuchlinou apotem. Jediným pozitivem bylo malé okénko, kterým se dalo, ikdyž nepohodlně, nahlédnout ven. Panovala tam nahnědlá, až nažloutlá tma.

Řidič nechal otevřené dveře dokabiny azprvu Davida příjemně překvapil svojí sdílností. Buď měl vprovázení hostů zálibu, nebo dostal patřičný pokyn, nejspíš obojí. „Vítejte unás naMeganu,“ pozdravil je, „ataky umě vautobuse. Není to tu zrovna nóbl, ale berte vúvahu, že právě jedete nejpohodlnějším vozidlem natéhle planetě! Jestli vám to tu smrdí, támhle máte okýnka, tak si můžete klidně vyvětrat!“

Nikdo se tomu vtipu nezasmál, kromě řidiče samotného, aito znělo trochu nuceně. Horníci si vesměs pustili dokomunikátorů hudbu. Nově příchozí tuto možnost bohužel neměli. Jestli jim ten poslední vtípek měl zvednout náladu, zafungoval právě opačně.

„Žádný strachy. Jste tu úplně vbezpečí. Máme tu sedm apůl atmosféry, venku je jenom něco málo přes sedm– nic se sem nemůže dostat, ikdybysme ucházeli. To, co dejcháte, je neon, trochu dusíku ašpetička kyslíku– to je to nejlepší, co vůbec existuje! Kdybyste si vtomhle tlaku cvakli normálního vzduchu, byli byste ztoho pěkně sjetí, aještě by vám časem odešly plíce. Astím venkovním by to bylo ještě horší… Teďka jsme asi třicet stupňů odrovníka, navýchodním okraji planiny Acrid. Když se podíváte ven, uvidíte, že nic neuvidíte, protože je tam tma. Ale už je skoro ráno, svítat by mělo zítra nebo pozítří. Den tu trvá něco jako devět dnů. Nato samozřejmě každej kašle, protože tady se maká hezky nasměny. Aktuální předpověď počasí zní, že je hnusně, potom bude zase hnusně, ato vydrží ještě asi miliardu let, dokud nevybuchne slunce. Pak bude chvíli sluníčko, ale nevydrží to moc dlouho. Teďka je… hergot, mínus osmaosmdesát, to je ale klepna. To víte, pomalu přichází podzim…“

David si povzdechl. Byl strašně unavený, ale vtomhle mizerném autobuse by se nedalo spát, ani kdyby řidič zmlkl– nebylo kde si opřít hlavu, nemluvě oustavičném kymácení.

Naklonil se, aby se podíval zokna. Poryvy větru nemilosrdně bičovaly planinu, jejíž povrch připomínal ztuhlou lávu, mnohde zpestřenou výstupky prapodivných tvarů– někde zaoblených, jinde naopak hrotitých ačepelovitých. Pektenity, vybavil si geologický termín označující tyto útvary typické pro místní krajinu. Terén mezi nimi rozdělovaly kanálky astružky. Poryvy vichřice jimi hnaly hustý proud prachu nebo snad prašanu, který matně zářil vesvětlech vozidla. Všechno, co venku viděl, byl pravděpodobně led. Čistá voda byla naMeganu horninou, zpravidla tvrdou jako žula. Téct tu mohly jen čpavkové roztoky.

Pomyšlení nasedm atmosfér plynů zastěnami vozidla mu naklidu nepřidávalo. Metan, oxid uhelnatý ačpavek vytvářely jedovatý ažíravý koktejl– ataky vysoce třaskavý, pokud by se dostal dokontaktu se vzduchem. Další jedy tu byly přítomny vpouhých stopách, ale vpřípadě kyanovodíku nebo fosfanu to kzabití člověka více než stačilo. Díky bezpečnostnímu přetlaku by sice při netěsnostech unikal především vzduch směrem ven, místo aby se hrnuly okolní plyny dovnitř, ale nazažehnání tísnivého pocitu to nestačilo.

„Hnusný pomyšlení, co?“ zamumlal Ott Ruthen vedle něj, jako by mu četl myšlenky. Jeho jediného David znal už zdřívějška, zbytek kolegů poznal až během doby napalubě Fulguru. Zvykl si považovat ho zakamaráda.

„Zlatá Ignerida. Poctivý vakuum, tam aspoň víš, načem seš,“ odtušil Ott. „Docela by mě zajímalo, jak se stímhle Thoron vypořádal. Tohle musí být hrob pro techniku.“

„Myslím, že ipro lidi. Iten p…,“ málem řekl panák, ale uvědomil si, že může být slyšet, „Pamer přece zdůrazňoval, jak je to tu nebezpečné,“ poznamenal David.

„To jediný bych mu věřil. Ten čpavek musí žrát úplně všechno, nakovy je to prevít. Oxid uhelnatej je taky pěknej sajrajt. Stěmahle věcma jsem dělal, jenže to byly pěkně uzavřený veflaškách atrubkách. Tady je to tak nějak naruby,“ uchechtl se nervózně aoči mu střelily kokénku akestropu.

„Amráz,“ poznamenal David. „Pracoval jsem jeden čas naodvrácený, vdolech napermafrost…“

Ott vědoucně kývl apřihodil isvou vlastní zkušenost stříštícími se kovovými součástkami vmrazech temné strany Igneridy. Tam byla zima mnohem větší než tady, ale naMeganu se zase přidával faktor větru ahusté atmosféry. Itady se titanová ocel musela zadlouhých nocí stávat křehkým zbožím… Přesto Davidovi tahle zběsilá, hlučná tma připadala vněčem úplně jiná. Horší.

Jednou je vyděsila strašlivá rána, ale jak se ukázalo, byl to jen zvuk vzdáleného hromu. Vhusté atmosféře se nesl daleko asneobyčejnou silou. Občasné hřmění je pak už provázelo celou cestu. Zdálo se, že vichr ještě zesílil. Metal navozidlo déšť ledového kamení. Ipřes bodrý optimismus řidiče měl David strach. Svět zapancéřovou stěnou vněm budil hrůzu.

Pak se zaoknem objevila mlhou avánicí rozpitá světla vdálce– veskutečnosti ale nebyla dál než pár desítek metrů. Postupně rozeznali obludné stroje, bizarní konstrukce, oblá těla obřích nádrží ajímek, klikatící se potrubí vyrážející zezmrzlé země, to vše zahalené vbičujícím ledovém závoji meganské bouře.

První pohled nazákladnu Gelidor, která se měla stát jejich novým domovem.

* * *

Žádné přivítání je nečekalo, pokud se nepočítala nepřívětivá úřednice, která jim zkontrolovala dokumenty adoklady. Předala jim štos absurdních formulářů kvyplnění, navrch idigipapír spopisem cesty naubytovnu, arozloučila se otráveným zavrčením: „Další!“

Obrázek oGelidoru si mohl David udělat jen zkoridorů, kterými procházeli. Komplex byl smontovaný zkovových akarbonových segmentů, se strohými, pravoúhlými místnostmi. Podlahy pokrýval tvrdý plastik, jehož původní barvu nebylo už možné odhalit. Zdi byly někde holé, jinde natřené, ale ani tam použité pastelové barvy nedokázaly dodat základně optimistické ladění. Spíše než povzbudivě působily chorobně.

Jediným ozdobným motivem byly všudypřítomné firemní symboly. Vše dokreslovaly umělé rostliny, které kdosi rozestavil vevýklencích pod vývody klimatizace, aby jejich bezbarvé zaprášené listy akvětináče přetékající odpadky přinesly doumělého prostředí nádech přírody. Zkdejakého zákoutí mžourala obrazovka. David znich zachytil jenom slova jako „nově otevřený“, „nejvýznamnější vsystému“ a„zvyšující se tempo růstu“, takže neměl žádné pochyby, že jde ohomogenní směs reklam azpráv, tedy to, čemu se vligové hantýrce říkalo „volný informační tok“.

Chatrné světlo mžourajících úsporných zářivek, lesknoucí se naošmataných apoškrábaných stěnách, činilo klaustrofobní prostory ještě pochmurnějšími. Vzduch byl zatuchlý, ikdyž se nedalo říci, jestli jsou zdrojem toho zvláštního pachu stavební materiály, stovky lidí vmalém prostoru, závada systémů podpory života, všechno dohromady, nebo něco úplně jiného.

Vobytné části bylo momentálně mrtvo. Místní měli zřejmě noc. Občas se chodbou šoural osamělý chodec, nabručený askruhy pod očima. Když jeden takový vklouzl dodveří, mohl David nahlédnout dojednoho zpokojů. Dělníci spali naúzkých palandách, minimálně podeseti namístnost. Uvnitř nezbýval téměř žádný prostor kromě úzké uličky.

Jak tak procházeli zšeřelou chodbou, připadalo mu to tu jako vevězení zešpatného filmu. Oosobním prostoru, pohodlí nebo dokonce soukromí se tu hovořit rozhodně nedalo. Apřece tu žili lidé. Žili nebo přežívali, ale hlavně pracovali, aoto šlo.

Oddělení, kde se nacházely jejich pokoje, nevypadalo zdaleka tak použitě jako zbytek základny. Byly to zjevně pokoje vyšší třídy, dvoulůžkové, spočítačovým terminálem (ikdyž itady místo spořiče běhaly ty otravné propagační materiály), malou skříňkou, dvěma židlemi astolkem, což byl namístní poměry luxus. Zaspolubydlícího se Davidovi nabídl Ott, který dokonce inzeroval, že nechrápe.

Když zjistili, že podle místního času je pozdě večer aaž dorána se už nic dít nebude, uvítali to sobrovskou úlevou. Poúmorné cestě rezignovali navětší zabydlování azevšeho nejvíc se těšili dopostele.

Ještě předtím se ale toužili trochu osvěžit. Kcedulce nahygienickém zařízení oddělení snápisem „Děkujeme, že zde udržujete čistotu“ jakýsi moudrý muž před nimi rukou připsal „není zač“. Zažloutlá tabulka nadveřích informovala otýdenních přídělech vody naosobu– astrohou řečí čísel vysvětlovala, proč tu všichni vypadají tak zpustle. Nikdo zinspekce netušil, jestli se tyto drakonické předpisy budou vztahovat inaně, ale minimálně Davida definitivně přešla chuť nasprchu aomezil se navyčištění zubů.

Potom se súlevou svalil narozvrzané lůžko. Byla mu sice pořád zima, asi ztoho zpropadeného neonu, který odváděl teplo rychleji než standardní vzduch. Přikrývka zumělého vlákna patrně neměla vúmyslu ten stav změnit, nicméně byl ponáročném dni natolik vyčerpaný, že popár minutách usnul jako špalek anevzbudilo ho ani Ottovo hlasité „nechrápání“.

12.2.3092

David vyděšeně otevřel oči. Byla noc aněco se dělo. Všechno ho bolelo abyla mu strašná zima. Zažloutlé zářivky mžouraly anajeho uši útočil odporný přerývaný zvuk.

Napřed vůbec nevěděl, kde je. Podle gravitace měl pocit, že doma, že to všechno byl jen zlý sen, ale stačil pohled namístnost kolem, aby zjistil, že je pořád vezšeřelých prostorách Gelidoru.

Co se děje? napadlo ho. Ten zvuk nedokázal nijak zařadit, až teprve podelší době určil, že jeho zdrojem je malý reproduktor nade dveřmi. Poplach! byla jeho další zoufalá asociace. Stěny povolily avalí se sem jedovatý mráz zvenku…

Ucítil, že Ott se navedlejším lůžku posadil atlumeně nadává.

„Co se to, sakra, děje?“ zavrčel David. Už moc nevěřil tomu, že se sem valí jedovaté plyny, aikdyby, mohly snad počkat, až se vyspí.

„Vím já?“ ozval se ospalý hlas, který přešel dozívnutí. „Podle hodin bych si tipnul, že to je budík.“

„Ať stím jdou doprdele,“ zívnul David. „To už je fakt ráno?“

Nachodbě si skolegy vyměnili dalších pár šťavnatých nadávek načasový posun. Všem by prospěla sprcha, napřed však museli taktně zjistit, jak to bude sjejich přídělem vody. Podle rozpisu je čekala snídaně apak setkání spersonálem stanice. David byl poprvotní averzi už dokonce trochu zvědavý.

Stanice nyní hučela aktivitou, chodby byly plné lidí. Někteří chvatně vybíhali zedveří, jiní, zdálo se, naopak se strhanými obličeji mířili dotěch samých pokojů… Evidentně se tu nejen pracovalo, ale také spalo avůbec žilo nadvě nebo spíš tři směny. Dokonalá úspora zdrojů amísta.

Liga, pomyslel si David. Celá tahle věc jede podle předpisů Ligy. Vlastně ani nevěděl, jestli ho to překvapuje. Když to ale viděl navlastní oči, když to doslova cítil, přece jen se vněm zvedal jakýsi nedefinovatelný pocit nesouhlasu. Tohle je přece napůl izákladna Republiky, naše základna… Všechno kecy.

Jídelna tu byla dosud největší místností. Byla plná nepohodlných plastových židlí aúzkých stolků aevidentně se tu neuklízelo buď vůbec, nebo jen velice zřídka. Najedné její straně byl vchod, nadruhé kuchyně. Výdejním okénkem David zahlédl několik objemných, hlučných apáchnoucích zařízení nasyntézu aúpravu základních potravin amalou místnost, kde se jednotlivé pokrmy ohřívaly asnelibozvučným mlasknutím servírovaly naplastikové talíře. Malé obrazovky nastěnách omílaly pořád dokola smyčku vyzdvihující nejnovější výdobytky naMeganu, ale nikdo si jich nevšímal.

Ksnídani byla jakási kašovitá hmota, která nezastírala svůj syntetický původ ani vzhledem, ani chutí, ajako příloha válečky oligosacharidové pěny. Nedalo se říct, že by to mělo odpornou chuť. Ono se vlastně vůbec nedalo říct, že by to mělo nějakou chuť. Zkonzumovat celou porci by mohl jedině strávník svelmi pevnou vůlí, nebo ksmrti vyhladovělý. Periferním viděním David registroval, že takových je kolem většina.

Teprve během jídla dostatečně ocenil velký nápis „Unifud– pokrmy nejvyšší kvality“, vítající příchozí, adruhý podobný nad výdejním okénkem, který přál strávníkům „Vybraný kulinářský zážitek“. Když si všiml třetího, kterým zaměstnanci Unifudu vzkazovali „Děkujeme, že vám chutnalo“, pojal vážné podezření, že zajejich rozmístěním stojí jakýsi osamělý diverzant vyzbrojený smyslem pro humor.

Pojídle je Steler odvedl dozasedačky, kde se měl konat krátký úvodní brífink.

Jako první se objevil jejich svým způsobem kolega, republikový vyslanec naMeganu. Všichni ho samozřejmě znali podle jména azpráv, které pravidelně sepisoval, ale naživo jej viděli poprvé. Tedor Kreep byl solidně stavěný muž ajako vůbec první zlidí, které tu potkali, byl hladce oholen. Perfektní profesionální úsměv diplomata trochu narušovaly jen těkající oči acelkově přepadlý výraz. Choval se knim sjistou odměřeností.

Nakonec proč ne, napadlo Davida, strávil tu celou věčnost, ateď jsme sem přišli my, jakoby nadůkaz, že svou práci neodvádí dobře.

Ať už knim Kreep choval jakékoli pocity, dokázal je odložit stranou apřivítal je nazákladně.

„Děkujeme. Jsme rádi zamožnost spolupráce svámi. Vaše znalost místního prostředí nám bude jistě užitečná,“ podotkl Steler. To vyslanci zjevně polichotilo atrochu roztál.

Navíc už ovšem nebyl čas, protože dorazili místní představitelé Thoronu, aby ioni přivítali inspekci.

Základnu icelý areál vedl člověk jménem Eln Baur, jehož oficiální titul zněl „nejvyšší výkonný ředitel divize Megan“. Byl to statný chlap popadesátce, trochu podsaditý ase sklonem ktloušťce. Byl to právě on, kdo měl Megan veskutečnosti pod kontrolou, to bylo naprosto jasné zjeho vystupování ireakce všech ostatních, sotva vstoupil domístnosti. Třebaže je přivítal sokázalou vřelostí aúsměvem, nikdo nezůstal napochybách, že spanem ředitelem není radno si zahrávat. Nezdržel se ovšem dlouho. Řeči se místo něj chopila energická bruneta středního věku, pomenší šlachovité postavy, osmahlé tváře asuverénního vystupování. Jmenovala se Caltha Orskeová abyla vedoucí oddělení pro lidské zdroje. Pokud to David zjejí řeči dobře pochopil, tak se pod tím skrývalo přesně to pracoviště, nakteré vedle obvyklé agendy padaly všechny úkoly, snimiž nikdo jiný nechtěl mít co dočinění. Například organizace brífinků pro nezvané meziplanetární hosty.

Představila je dalším důležitým osobám, jejichž jména David vesměs obratem zapomněl. Jediný, kdo mu utkvěl vpaměti, byl manažer Bezpečnostního oddělení Kreg Zhils. Sligovým přízvukem se jeho příjmení vyslovovalo „Zils“, mrazivě aostře, atakový byl iprvní dojem, který jeho nositel vlidech vyvolával. Nějakým podivným způsobem vsobě spojoval hrozivě číhavou strnulost aneustálý neklid.

Poskončení oficialit je slečna Orskeová provedla základnou. Samozřejmě ji neviděli celou, jen pečlivě vybrané části, adoněkterých traktů ani nenahlédli. Sjídelnou akuchyní už se seznámili, až teď se však dozvěděli, že nedávno byla oceněna jako nejlepší stravovací zařízení. David nepostřehl, jestli naplanetě, nebo rovnou vcelém systému, ale ani to by ho už neudivilo.

Pak je Orskeová zavedla zpět naubytovny. Ukázala jim umývárny avysvětlila systém přídělů vody. Ten byl rozdělen podle služební hierarchie doněkolika tříd, přičemž jejich kategorie zhruba odpovídala obvyklým poměrům namenších kosmických lodích. Nutně to vzbuzovalo otázku, jak se asi dá přežít stou úplně nejnižší.

„Musíte pochopit, že naše zdroje jsou velmi omezené. Čištění arecyklace vody je téměř tak drahá jako nalodích. Zaměstnanci mají navíc možnost získat vodu vrámci našeho systému prémií abenefitů,“ dodala Orskeová, „což funguje kevšeobecné spokojenosti.“

David by tomu snad ivěřil, kdyby předtím pár místních zaměstnanců neviděl– ataky necítil.

Prohlídka pokračovala prostory espéžet, tedy systémů podpory života, apodívali se idodruhého patra, kde sídlilo vedení, anacházela se zde iřídicí centrála. Zevšech místností, které doposud viděli, byl sál nejživější. Uněkolika řad stolů seděli technici upřeně sledující monitory asoustředění dispečeři se sluchátky amikrofony. Byla tu ikomfortní, ale momentálně prázdná zasedačka pro krizový management, skrytá zaskleněnou přepážkou.

Všemu vévodila obrovská reliéfní mapa důlního areálu, pokteré se pohybovaly nesčetné roje světélek značící vozidla apracovní skupiny vyskytující se vterénu. Teprve tento pohled Davidovi umožnil docenit gigantický rozsah prací, které tu probíhaly. Vtomhle měřítku to vypadalo jako soustředěná akoordinovaná činnost mraveniště. David možná hleděl naThoron podezíravě, co se týkalo jeho metod, ale těžko mohl popřít, že přinášely výsledky.

Dalším bodem programu byly laboratoře věnované geologii amineralogii. David mohl jen tiše závidět elektronové aimenzní mikroskopy, spektrografy, polarimetry, izotopové separátory atucty dalších přístrojů. NaIgneridě si otakových drahých hračkách mohli nechat jen snít. Něco mu tu ale chybělo. Technika byla špičková, ale všechno tak nějak strohé, zaměřené navýkon. Nikde žádné osobní věci, vtipné obrázky nebo sarkastická moudra, najaká byl zlaboratoří zvyklý. Nanezasvěcené to možná mohlo působit profesionálně, ovšem někdo, kdo už si pár laboratořemi prošel, musel pochybovat, jestli je mezi naleštěným kovem anažehlenými bílými plášti vůbec nějaké místo pro touhu popoznání.

Přitom tady měli možnost studovat nejméně prozkoumaný azároveň nejzajímavější zvelkých světů Efesumy. Megan spojoval složitou geologii hornin sneméně záludnou geologií ledů, zatím jen sotva pochopenou vnitřní činnost, aaž obludně komplexní chemii atmosféry. Všechno tu bylo jiné. Byl zázrak, že zde dokázali najít slušná ložiska avybudovat funkční doly během pár let, afůra lidí natom musela odvést spoustu tvrdé práce.

Nahlédli idosousední laboratoře, kde tým jakéhosi doktora Gerneta zkoumal fotochemické procesy vatmosféře asvrchních vrstvách meganské půdy anedávno se vyznamenal objevem nové organomolybdenové rudy. Organickou chemii stihl David už kompletně zapomenout, snad až naneurčitý dojem, že jde opodobor černé magie. Byl natom ovšem pořád lépe než jeho humanitně vzdělaní kolegové, kteří zkrátké přednášky zjevně chápali jen spojky apředložky.

Krátkým spojovacím tunelem prošli dovedlejšího traktu, kde se nacházela místní marodka. Byla tu téměř neobsazená lůžková místnost, naniž navazovala ordinace, která asi příležitostně sloužila ijako operační sál. Pacienti tu vtuto chvíli byli pouze tři– spící muž se zafixovanou zlomeninou, starší žena sinfuzí adýchací maskou amladík sovázanou hlavou. Navšechno dohlížela znuděná ošetřovatelka vnepříliš bílém plášti, popíjející nějakou tekutinu zplastikového kalíšku, která je pozdravila pouhým pokývnutím.

Jejich průvodkyni to viditelně rozladilo– hodlala se pochlubit další ukázkou pilného asvědomitého personálu, azatím mohli obdivovat jen špinavou podlahu, umouněnou sestřičku avšudypřítomný pach dezinfekce. Zmístnosti pro personál vyšla další žena, zřejmě lékařka. Orskeovou to trochu zbavilo rozpaků, ale ne moc. Přicházející osobu asi nepovažovala zadostatečně reprezentativní.

„Doktor Fildman tu dnes není?“ vyštěkla místo pozdravu.

„Aa– dobrý den… no… není…,“ koktala překvapená žena. Mohlo jí být něco přes pětadvacet, měla tmavé vlasy, které jí čouhaly zpod lékařské čapky, anasobě relativně čistý, ale zmuchlaný bílý plášť. Evidentně je tu nečekala, spíš to vypadalo, že si někde vzadu nachvíli zdřímla. „Doktor Fildman odjel přede dvěma hodinami doTurbidu. Nehoda vpřechodové komoře, potřebovali narychlo lékaře… Svěřil to tu mně.“

Jejich průvodkyně ženu probodla pohledem. Zjevně považovala jak nehodu vpřechodové komoře, tak absenci stálé lékařské služby vTurbidu zaněco, očem by před inspekcí neměla padnout ani zmínka.

„Aostatní?“

„Jsou vdruhé směně nebo pryč– momentálně tu máme prázdno, jak vidíte.“

„Takže bohužel– sdoktorem Fildmanem vás seznámit nemůžu. Ale mohu vás ujistit, že lékařská péče nazákladně je navysoké úrovni. Ukáže vám to tady Aricia Nolanová, jedna znašich zdravotnic.“

„Toxikoložka amikrobioložka, přesněji řečeno,“ doplnila lékařka adostalo se jí zato dalších zničujících pohledů– nedalo se poznat, zda zato, že Orskeové skočila dořeči, nebo zato, že vůbec naznačila možnost, že by nazákladně bylo zapotřebí služeb někoho stakovou specializací. „Takže,“ usmála se snotnými rozpaky, přičemž si nervózně upravovala plášť, „vítám vás nanašem zdravotním oddělení. Poskytujeme tu základní zdravotní péči pracovníkům stanice… Máme tu pětadvacet lůžek pro akutní případy, diagnostické zobrazovací zařízení aresuscitační jednotku… Můžeme tu provádět ijednodušší operace, těžší případy je samozřejmě nutné převážet… dolépe vybavených zařízení.“

Její odmlka byla přesně tak dlouhá, aby se David stihl zamyslet nad tím, jak daleko odtud takové „lépe vybavené zařízení“ asi tak je. Tady naplanetě sotva.

„Léčíme tady pacienty, kteří…“ Lékařka se opět zarazila. Bylo jasné, že by musela připomenout buď průmyslové havárie, nebo nemoci infekční povahy, přičemž obojí by vrhalo najejího zaměstnavatele špatné světlo. Orskeová ji pro jistotu ještě preventivně zpražila očima.

„…tedy– kteří znějakého důvodu potřebují lékařskou pomoc, ikdyž jak vidíte, máme tady vtuto chvíli prázdno… protože se vesměs jedná odrobnější obtíže, které je možné řešit ambulantně.“ Vydolovala zesebe ještě nějakou frázi nazávěr asvůj improvizovaný proslov, který připomínal spíše slalom mezi kuřími oky Thoronu, zakončila odzbrojujícím úsměvem. David by přísahal, že pojejich odchodu se určitě vyčerpaně svalila naprázdné nemocniční lůžko zasebou.

Tak se seznámili se stanicí Gelidor vyjma průmyslových sektorů vevýchodní části, kam se měli dostat později. Už teď bylo jasné, že získat přístup kvybavení iinformacím nebude nic jednoduchého aže se nejspíše dočkají řady průtahů. Prohlídky konkrétních důlních atechnických provozů, které se zejména Davida osobně dotýkaly, vůbec nebyly napořadu dne– jejich termíny nebyly ještě ani stanoveny.

Když se večer svalil nalůžko vubikaci, pronesl kOttovi: „Jakej smysl má inspekce, když stejně uvidíme jenom to, kčemu nás pustěj akdy se jim to bude hodit? Co tady vlastně chceme?“

„Já osobně chci především keš, Republika platí dobře. Proč azaco, to opravdu není moje starost. Jsme tu jenom takový divadýlko mezi Republikou aLigou, pí ár, no jako vždycky.“

„Koukají tu nanás jako nazjevení, chvíli jako napijavice, chvíli jako naúřední návštěvu… Tomuhle prostě nerozumím.“

„To je totiž ono. Nerozumí tomu nikdo,“ prohlásil nasvé posteli Ott. „Vřou tady zájmy spousty skupin. Liga nechce nic menšího než Megan. Uvědom si– celá planeta sobrovskými zdroji surovin aenergie, navíc obsazená vevší počestnosti. Grifolovci chtějí oživit Rheu, to znamená palivo. Sice před volbama tvrdili, že nechtějí, aby se tady Liga usadila nadobro, ale víme, jak to je. Pak jsou tu radikální republikáni, kteří by Rheu nejradši odpískali aLigu poslali, však víš kam. Totéž Arzhinci, ty pořádně štve, že se tu producírujou lidi zLigy, anavíc jim zato Republika platí. My jsme takový gesto pro Senát, aby panu prezidentu Grifolovi posvětil ještě jedno funkční období, protože on to tu přece má všechno pevně vrukou,“ ušklíbl se. „Odpůrci Ligy vnás vidí nástroj, jak Ligu kontrolovat aomezit. Ovšem vSenátu imimo něj určitě lítá tolik úplatků, že bych se divil, kdyby doopravdy, ne jenom naoko pro voliče, někdo začal něco podnikat. Budeme tu okounět, napíšeme jim, kolik utratili zaponožky akolik zastolek pro pana ředitele, že horníci sice smrdí, ale je oně postaráno podle všech interních předpisů anorem, senátoři se poradí, pohádají se před kamerami, apak to smetou pod stůl.“

„Ale přece kontrola…“

„Co bys chtěl kontrolovat? Liga tu má základnu, svoji základnu, akorát nechává Senát, aby všude vytruboval, že je to vlastně naše základna, adává nám nějaký to tralfium adeutérium zavýhodnou cenu. Teda pro ně. My jsme jenom část toho cirkusu. Ukážou nám, co budou chtít. Stejně jako Kreepovi. Počítám, že Steler taky pošle domů jen to, co uzná zavhodné. Úředníci aporadci naSolanoru to ještě překroutí asenátoři se stejně rozhodujou podle toho, kdo jim dá víc. Je to marný. My dva máme výhodu– jsme poradci, ne inspektoři, auž vůbec ne politici. Nejsme naráně, máme svoje, totiž prachy, jistý. Já udělám svůj inženýring, aco ztoho plyne, to ať řešej jiný. Možná tu uvidíme inějaký zajímavý věci. Já osobně jsem zatraceně zvědavej, jak to tady funguje. Počítám, že ipro tebe nebude marný dívat se pomístních šutrech. To je asi tak jediný, co si odtoho můžeme slibovat.“

„Asi máš pravdu,“ konstatoval David apřevalil se natvrdé matraci. „Je tady asi moc špíny, než aby vůbec někdo chtěl, aby vyplavala napovrch.“

„To teda. No, když jsme utěch špinavostí, náš pobyt tady má stopro taky co dělat sPolem Tholenem,“ poznamenal Ott.

„To je ten inženýr, co tu…“

„Nikoli ‚co tu‘, ale ‚co ho tu‘,“ opravil ho Ott, „jestli mě neklame můj pesimismus. Nejspíš jen potřebujou, aby pod závěrem ‚neobjasněno‘ byly ty správný razítka, proto jim nestačil Kreep aposlali nás, teda jako Gienu, Alioth aty ostatní kriminální aprávní experty.“

David se snepříjemným bodnutím vhrudi vrátil kvěci, která mu občas nedávala spát už cestou sem. „Mimochodem, znal jsem jednoho Tholena. Nebyl tenhle náhodou zIgneridy?“

„Tholenů je všude spousta…,“ mávl rukou Ott.

„Aty myslíš, že ho tu někdo zavraždil?“

„Si piš. Asi něco věděl nanesprávný lidi. Hezky ven– aMegan udělal špinavou práci zaně.“

15.2.3092

David seděl nanepohodlné židli asoukal dosebe kašovité cosi. Dnes sice kuchař sbarvivy adochucovadly neskrblil, avšak podařilo se mu něco neuvěřitelného– vypadalo achutnalo to ještě mnohem hůř než posledně. Co by teď dal zaobědy, jaké dostávali naFulguru!

Zatím bohužel on iostatní techničtí poradci zaháleli úplně, aani ovyšetřování smrti toho inženýra zatím nemohla být řeč, jak si mu včera stěžovala Giena, která to měla mít nastarosti.

Porůzných tahanicích dostali aspoň přístup kúčetnictví, takže se pomalu rozbíhal audit. Iten ale zaváněl spíš fraškou, aspoň podle toho, co David slyšel odkolegů. Nešlo ani tak oto, že by dostávali zfalšovaná data, ikdyž ito se mlčky předpokládalo. Provádění kontrol kdekoli, kde figurovala nějaká společnost Ligy, bylo vjádru absurdní. Asteroidy byly mimo dosah republikového práva. Už desítky let nikoho ani nenapadlo, že by pomateřských korporacích, které tvořily Ligu, mohl požadovat odvádění daní dostátního rozpočtu, dodržování pracovního práva apodobné maličkosti. Jejich pobočky nasvětech Republiky, což Megan teoreticky byl, by zákonům podléhat měly, tím spíše, když měly státní podíl, jako právě Thoron. Teoreticky. Prakticky ale firmy sligovým podílem měly vždycky otevřená zadní vrátka dozemě nikoho. Bylo to legální? Byla sama existence Ligy legální?

„Máte tu volno?“ vyrušil ho zúvah ženský hlas. Napřed bezmyšlenkovitě přikývl, pak se trochu překvapeně otočil. Nikdo odnich to nebyl, aodnikoho dalšího nazákladně by neočekával, že si přisedne, natož že se slušně zeptá.

Namísto, odkud se před chvílí zvedl Ott, položila svůj talíř mladá žena vneutrální pracovní kombinéze. David už dozdejších poměrů pronikl natolik, že ji naprvní pohled zařadil dovyšší kasty zaměstnanců (její oblečení bylo čisté anepáchla), ale zároveň mohl ihned vyloučit, že by patřila byť knižšímu managementu (to by byla mnohem upravenější, oblečená úplně jinak, ahlavně by se vůbec nevyskytovala tady).

Zachytila jeho překvapený pohled atrochu rozpačitě se usmála. David neméně rozpačitě sklopil pohled zpět dotalíře, ale tam se nacházely věci, které bylo možná lepší nevidět. Znovu vzhlédl kesvé spolustolovnici. Něco naní bylo jinak. Pak si uvědomil, že jsou to vlasy. Měla je sice ledabyle stažené dozadu, ale určitě by jí sahaly až naramena. Tady, kde byl nejobvyklejší dámský účes naježka, to vypadalo trochu jako pozdrav zdomova. Ale přesto měl pocit, jako by ji už jednou někde…

Znovu zachytila jeho pohled. „Promiňte, vy tu asi nejste dlouho, že ne?“ obrátila se kněmu. David se pokusil odpovědět co nejrychleji, jak jen mu to dovolilo sousto. Nakonec se musel omezit nazavrtění hlavou, protože hmota vjeho ústech se nevzdávala lacino.

„Akde pracujete?“ prohlížela si jeho kombinézu, až jí mezi obočím naskočila vráska.

„Mno… přijel jsem s…“

„Aha, ta inspekce, mělo mě to napadnout hned…“

Chvíli bylo ticho. Žena zkoumala svouporci kaše. Občas si ho prohlížela, zřejmě odhadovala, jestli se sním může dát dořeči. Už dávno si stačil všimnout, že místní se hovoru scizinci vyhýbají, jak jen mohou. Ateď viděl ito, že nanich visí pár pohledů zokolí. Nesouhlasné? Zvědavé?

„No, dobrou chuť,“ pokusil se David rozproudit hovor. Žena si ho změřila, jakoby odhadovala, jestli se zbláznil, nebo má smysl pro humor.

„Jste zThirresu?“ dodala si nakonec odvahy. David váhavě přisvědčil. Nebyl si jistý, zda míní Republiku obecně, nebo jen její hlavní svět.

„Co je tam vůbec nového, naThirresu?“ zeptala se. Musela při tom překřičet hlučně se bavící dělníky uvedlejšího stolu, hlasitě diskutující orozdílech mezi výkaly aznich vyrobenou recyklovanou potravou, či přesněji oabsenci těchto rozdílů.

„Teda…“ David se zamyslel, co nato říct. Natakhle široce položenou otázku se snad ani odpovědět nedalo, minimálně když nechtěl zabíhat dopolitiky, ato tady smístní zaměstnankyní rozhodně nechtěl. „Nejsem přímo zThirresu,“ začal, „jsem zIgneridy.“

Pokrčila rameny, jakoby to nebyl tak velký rozdíl.

„Stejně nevím, co chcete slyšet. Beztak vím akorát tak to, co je vezprávách…“

Podívala se naněj zvláštně.

„Copak vy je tu nechytnete?“

„Nó…,“ zatvářila se trochu rozpačitě. David vytušil, že řekl něco hodně hloupého. „Samozřejmě že tu máme zprávy,“ pokývla hlavou aledabyle ukázala lžící zasebe. Davidovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že má namysli jednu zvšudypřítomných obrazovek. Ještě delší chvíli mu trvalo, než mu došlo, co tím doopravdy myslela.

„Abych se představil– jsem David Grinil,“ vysoukal zesebe, aby nějak překlenul protahující se ticho.

„Doktorka Nolanová,“ odpověděla automaticky, ale trochu překvapeně.

„Vy jste ta znemocnice! Já věděl, že jsem vás někde viděl.“

„Samozřejmě,“ zamumlala asklopila oči. Zjevně si připomněla svůj trochu nepodařený výstup. David by se jí rád zeptal, zda ztoho neměla nějaké problémy, ale otázku zase spolkl. Koneckonců byla zaměstnanec Thoronu se vším, co stím souviselo. Až teď mu došlo, že jí nemusí jít jen onezávazné poklábosení. Mohli ji nastrčit, aby zněj tahala rozumy, nebo dokonce aby ho přetáhla… Ott ho varoval, že to určitě zkusí. Naklidu mu to nepřidalo.

„Mimochodem, co děláte? Myslím jako tady?“ zeptala se, protože evidentně ani ona neměla ráda protahující se mlčení.

„Geologie. Ložiska, minerály atak.“ Odpověděl záměrně úsečně. „Mimochodem, proč se ptáte? Namě… anaThirres?“ oplatil jí otázku otázkou.

„Protože jsem tam žila.“

„Vy jste zThirresu?“ vyhrkl udiveně, až se zakuckal. Nechal se strhnout dojmy amlčky předpokládal, že všichni tady pocházejí zasteroidů adalších světů Ligy. Jakoby nevěděl, že Thoron prováděl masivní nábor naIgneridě (sám tu nabídku přece dostal!) aurčitě ijinde poRepublice. Zpětně pochopil všechno, co se mu natéhle ženě zdálo odzačátku tak zvláštní.

„Tedy… ano ane. Nenarodila jsem se tam, ale žila jsem tam apořád mám občanství. Je natom něco tak divného?“

„Jenom mě překvapilo…“

„Kde jsem se tu vzala? Taky se občas divím. Ale máte pravdu, je nás tady málo. Taky bych nejradši byla někde úplně jinde.“

„Chápu.“

„Nechápete,“ odpověděla slehkým potřesením hlavy asmutným úsměvem. Než se vzpamatoval, byla pryč. David opravdu nechápal. Zůstal sám smiskou kaše, která se natruc všem fyzikálním zákonům zdála ještě studenější než všechno okolo.

23.2.3092

Kráčel kovovou chodbou. Jeho kroky se rozléhaly jako vjeskyni. Nikoho neviděl– apřece by tu už měli být.

Konečně, poskoro dvou týdnech, jim dovolili prohlídku prvního těžebního stanoviště. Poponorkové nemoci se výlet mezi kaluže amoniaku amračna říznutá kyanovodíkem zdál jako vítaná změna. David už si začínal myslet, že nazákladně zešílí. Místní mu připadali jako bytosti zjiného světa. Všechno dělali posměnách apočetách, nachrochtavé povely zreproduktorů, podle zvukových znamení abarevných světel– vstávali, myli se, jedli, pracovali.

Nahlédl domístnůstky, kde měli mít instruktáž pro práci vterénu azkoušku skafandrů, ale nikdo tam nebyl. To bylo divné. Pro jistotu se podíval dozáznamníku– posouval údaje podigipapíru, až našel ten, který potřeboval. Místo sedělo, čas taky… Vlastně ne. Pohledem nakomunikátor se přesvědčil, že omylem dorazil ohodinu dřív!

Povzdechl si azačal uvažovat, jestli se vrátit, nebo počkat. Naubytovnu ho nic netáhlo, zejména když by si někdo mohl domyslet, že se takhle idiotsky ohodinu seknul. Místo toho se usadil vmístnůstce, vytáhl digipapír azačal pročítat informace kvýjezdu. Minuty se vlekly hlemýždím tempem.

Konečně kroky! Radoval se ovšem předčasně, dva zaměstnanci prošli kolem pootevřených dveří azapadli někam vedle. Útržky jejich hovoru zkreslené plechovou ozvěnou kněmu přesto doléhaly, takže načtení už se nedokázal soustředit.

„…je mrtvých!“ Zmínka omrtvých chtě nechtě přitáhla jeho pozornost.

„Je to nesmysl, přece bys nevěřil…,“ odpověděl něco nesouhlasně druhý, hlubší hlas.

„Nemůžu riskovat…,“ zaslechl další slova.

„Zapomínáš narozkazy,“ prohlásil rozhodně druhý zmužů, zřejmě vtéto dvojici nadřízený.

„…bez ní zkrátka nepojedu. Mám strach.“

„Nebuď paranoidní… nehody!“

„Ale co když se něco stane iteď?“

Hovor pokračoval, ale už tišeji, aslovům přestalo být rozumět. Zdivokých úvah Davida vyrušil až příchod jeho kolegů.

Čekalo je seznámení se skafandry. Thoron používal obleky úplně jiné konstrukce, než jaké David znal. Megan měl atmosféru, dokonce opravdu pořádnou atmosféru, takže tu nebyl potřeba tlakový oblek jako vevolném kosmu– stačil nepatrný bezpečnostní přetlak. Úkolem meganského skafandru bylo především hermeticky oddělit člověka uvnitř odjedů venku. To ale neznamenalo, že by byl lehčí nebo tenčí. Zároveň totiž musel nositele chránit ipřed třeskutým mrazem.

Skafandry sestávaly zpoměrně tenké hermetické vrstvy, pro větší bezpečnost zdvojené, avrstvy tepelné izolace. Lezlo se donich zezadu, otvorem, kam se později připojoval batoh se systémy podpory života. Keskafandru se daly připojit ivnější chrániče, snimiž vydržel inešetrné zacházení, jaké ssebou přinášela těžká manuální práce.

Každý dostal přidělený vlastní skafandr. Davidovi ten jeho padnul slušně, neměl naco si stěžovat, nepočítaje trochu zatuchlý vzduch uvnitř. Jediný, kdo měl trochu problém, byl Vesly Dransfild, který znich byl nejvyšší, ale nakonec ipro něj našli veskladu vhodný meganský oblek.

Následoval rychlokurs obsluhy. Naučili se skafandr zavřít, zkontrolovat jeho těsnost aovládat jednotlivé systémy. Vhelmě byl vestavěný počítač, který měl nastarosti hlídání systémů podpory života ařízení ostatních doplňků, jako byla zabudovaná kamera, podsvětlení vnitřku helmy ičelovka napřilbě. Uvnitř bylo několik kontrolek apřes levé oko se dal spustit malý průhledný displej.

Komunikace napovrchu, jak jim vysvětlili, mohla fungovat dvěma způsoby. Vakuum tam nebylo ani náhodou, takže se zvuk mohl volně přenášet hustou atmosférou. Bylo tak možné domlouvat se hlasem, ačkoli přilby zvuk tlumily azkreslovaly. Navětší vzdálenost se používaly vestavěné vysílačky nastavené buď jako interkom, nebo nasoukromé frekvence. Kromě nich měl každý skafandr iradiomaják, kterým vpravidelných intervalech udával svou polohu dispečinku. Ten fungoval automaticky anebylo možné jej vypnout– Thoron tak měl kontrolu nad tím, kde se kdo pohybuje, azároveň to umožňovalo rychlé nalezení člověka vpřípadě nehody.

Velice užitečným vylepšením pro dlouhodobý pobyt veskafandru byla možnost vytáhnout levou ruku zrukavice arukávu dovnitř doobleku. Nebylo to sice jen tak, napřed se musely povolit některé automatické přezky, které jinak oblek stahovaly, ale zase to značně usnadňovalo příjem potravy atekutin, ovládání tlačítek uvnitř avneposlední řadě idrbání. Každý, kdo delší dobu pobýval veskafandrech, to musel ocenit.

Špičková kvalita skafandrů ajednoduchost jejich obsluhy nebyla vmístních podmínkách žádný luxus, ale holá nutnost. Vtěchto oblecích se pracovalo vextrémních podmínkách, často dlouhodobě atvrdě.

David ani jeho kolegové nebyli amatéři, takže vzácviku žádné problémy nevznikly. Když podepsali potvrzení oproškolení, rovnou je ijejich nové skafandry naložili dopřistaveného autobusu.

* * *

David seděl naskládaný vpřechodové komoře zodolné slitiny, rozměry aútulností odpovídající přibližně sudu, amohl jen čekat, až se dovnitř nahrnou mrazivé asmrtelně jedovaté plyny zvenčí. Skafandr neskafandr, dělalo se mu zté představy špatně. Všechno bylo prověřené azkontrolované, ale jeho pocitům natom vůbec nezáleželo… Pak se konečně dovnitř vhrnula bílá ledová mlha apostupně plnila komoru, jakoby sud, vněmž seděl, zaplavovalo mléko. Ipřes skafandr vnímal chlad. Topení to brzy srovnalo, ale stejně věděl, že kolem vůbec není teplo. Nakonec se otevřel otvor dosvěta venku. Aby nezdržoval auvolnil komoru pro ostatní, vyskočil co nejrychleji adost komicky se rozplácl dorozbředlé půdy. Zatímco se stavěl nanohy, všiml si, že skafandr přece jen trošičku ztuhl, ale stále byl vobvyklých měřítkách krásně pružný.

Teploměr ukazoval 239 Kelvinů, tedy –34 °C. Napovrchu panoval jasný den, slunce stálo dosti vysoko nanebi. Přes letící mraky chvílemi prosvítal jeho kotouček– bylo maličké amělo načervenalou barvu. Obloha vmezerách mezi mraky byla nazelenalá ajenom zvyšovala pocit extrémního chladu, ačkoli namístní podmínky bylo vlastně velmi teplo. Většinu času však světlo stínily arozptylovaly mraky, nahnědlé přízraky vznášející se vrůzných výškách, aplující velmi odlišnými rychlostmi, jejichž rozedrané obrysy jenom podtrhovaly cizotu tohoto světa.

Parkovali nadně mělkého údolí, najehož protější straně stála důlní stanice, shluk obrovských nádrží, potrubí avěžovitých nástaveb, které svým ocelovým leskem ostře kontrastovaly sokolím. Směrem kAcridu se otevíral výhled doplochého kraje sojedinělými skalisky, naopačné straně se zvedaly hory.

Eroze tu pracovala jinak než naZemi inež naThirresu. Koncentrovaný čpavkový déšť rozežíral čistší vodní led, který zněj později ajinde zase vymrzal, buď snížením teploty, nebo poodpaření amoniaku. Vznikaly tím pitoreskní tvary, příměsi minerálů aorganických látek je navíc barvily pruhy askvrnami živých barev. Něco takového si člověk nemohl dost dobře představit ani vnejbujnější fantazii, dokud to nespatřil navlastní oči. Rozežrané lištovité alaločnaté ledové útvary, které těmito procesy vznikaly, se nazývaly pektenity abyly pro Megan stejně typické jako kamenité pouště pro Thirres aledovce pro Arzhinnis. Dokonce itady byly pektenity všude, kde je ještě nestačila rozjezdit auta.

Vnejnižším místě údolí blíže stanici se mezi haldami hlušiny rozlévalo jezero kapalných uhlovodíků, vedlejší produkt těžby, okterý nikdo nestál. Nebyla to stará Země– tady nebyla „nafta“ kničemu dobrá, kromě nepatrného množství pro chemickou výrobu. Helium, okteré tu šlo především, vní bylo rozpuštěno jako pouhá příměs. Potřebovali tisíce tun helia, ato znamenalo přečerpat apředestilovat opravdu hodně uhlovodíků. Potok té odporné břečky si razil cestu dolů svahem azřejmě končil vnějakém ještě ohavnějším jezeře níže naplaninách.

Nakonec se vtéto nehostinné krajině sešli všichni. Husím pochodem, který vpředu ivzadu uzavírali lidé zThoronu, se vydali kestanici. Pod nohama jim čvachtal amoniak arozbředlé pektenity. Davida zaujaly kameny, zřejmě vykutané zhloubky při těžbě. Zdálo se, že se postupně potápějí doledové půdy, asi proto, že je ohřívalo slunce. Díky tomu vypadalo okolí hald jako svrabovité, jak se dotěla Meganu zanořoval jeden kus lávové skály vedle druhého. Zpěněné kaluže odpudivých uhlovodíků museli přejít pokovové lávce. Nemohl se ubránit dojmu, že stanice je tu cizím tělesem, vředem natěle planety obklopeným hnisavou jizvou.

Prohlídka nepřinesla žádná překvapení. Stavba se držela projektu aprodukce helia soustavně překračovala plán. Tedy alespoň podle předložených materiálů. Pořídili záznamy apár poznámek pro oficiální zprávu. Pak se vydali nazpět.

Počasí se náhle zkazilo. Přišla jedna zobvyklých denních bouří. Padla tma, těžké mraky ozařované modrými zášlehy blesků visely téměř nadosah ruky. Hromy duněly jako zběsilé, ato ipřes silně izolující helmy. Jakmile se spustil vichr, zvedl oblaka ledového iobyčejného prachu ačpavkových kapiček adohlednost iteplota rapidně poklesly. Nahladině černého jezera se zdvihly znatelné vlny, pěna odlétávala vohavných cárech achuchvalcích pryč. Jeden takový hnus se Davidovi rozplizl naskafandr abyl ještě odpornější, než jak se zdálky jevil.

Když sešli zlávky, mimoděk přešli doklusu. Davidovi prudce bušilo srdce atrhl sebou při každém zahřmění. Děsila tak zuřivost živlů iostatní? Nově příchozí zesvětů, jako byl Thirres nebo Ignerida, neměli se samotným konceptem počasí mnoho zkušeností.

Zrovna vtu chvíli začaly padat ojedinělé obrovské kapky ahromobití ještě zesílilo. Zmoknutí se každopádně nevyhnuli. Ještě štěstí, že se veskafandrech nedalo promoknout až nakůži– čpavkový déšť by tento stav rychle změnil vpromoknutí až nakost.

Když David dorazil mezi prvními kautobusu, už lilo jako zkonve adotoho se mísily ojedinělé kroupy hlasitě bubnující dostřechy ijejich přileb. Zestřechy vozidla crčely proudy čpavku. Vdešti ašeru David uviděl muže zThoronu, který zůstal ujejich vozidla. Když je spatřil, nenápadně se vytratil zaautobus, takže ostatní si ho vůbec nevšimli. David však byl nejblíž, anavíc mu bylo divné, proč někdo setrvával celou tu dobu uautobusu, když to musela být strašlivá nuda. Proto té šedé siluetě věnoval víc než letmý pohled. Zpozoroval, že má něco vrukách. Výmluvný byl už způsob, jakým ten předmět držel, ale aby nemohlo být pochyb, vposledním okamžiku jej ozářila ostrá záře blesku, která pronikla imraky aprovazy deště.

Pak muž zmizel zavozidlem auž se neukázal.

Čekali venku, pojednom se propracovávali dovozidla. Průchod přechodovou komorou dovnitř trval déle než vopačném směru, protože bylo nutné odložit všechno vybavení ichrániče, důkladně odčerpat veškeré stopy venkovní atmosféry, projít sprchou horké vody apáry anásledně znovu vyměnit atmosféru. Jinak to nešlo, vnější vzduch ipůda obsahovaly žíraviny, hořlaviny ajedy, jejichž zanesení dovnitř nebylo možné riskovat. Trvalo neuvěřitelně dlouho, než tím prošli všichni, apostávání vbahně žíravin před autobusem by bylo nekonečné ibez přídavku čpavkového lijáku akrupobití.

Celou tu dobu nešel Davidovi zhlavy muž schovaný zaautobusem. Něco tu nehrálo. Čím víc nad tím uvažoval, tím větší záhada to byla.

Kčemu tady venku, uvšech všudy, potřeboval zbraň?

* * *

Pocelý zbytek dne měl hlavu plnou chmurných úvah aotázek, nakteré nenalézal žádnou odpověď. Zdálo se mu, že Gelidor, každého jednotlivého dělníka, svírá strach, tajemná úzkost. Viděl nervózní gesta mužů, kteří chodili pochodbách, všímal si šeptaných hovorů. Nad Gelidorem jako by ležel stín něčeho nevyřčeného, očem nikdo nemluví, ale každý to tuší. Tedy kromě něho samotného. Amožná zavším byla jenom zjitřená představivost.

Když se svěřil Ottovi, ten se mu téměř vysmál.

„Že by paranoia? Ale buď vklidu, určitě nejsi první ani poslední, komu tady hrabe.“

„Ale co ta puška? Jak mi vysvětlíš tohle? Přece nemám halucinace…“

„To je ta nejjednodušší věc nasvětě. Prostě to bylo něco jiného, třeba jádrovnice nebo pistole nasignální rakety, takových přístrojů by se tu našlo…“

„Pistoli nasvětlice bych snad poznal,“ ohradil se David. „Viděl jsem to dost jasně, abych…“

„Jasně jsi nic vidět nemohl,“ připomněl mu Ott. „Byla tma jako vpytli, aještě pěkně lilo. Kdyby to nebyl takový donebe volající nesmysl, málem bych ti to ivěřil. Jenže on to nesmysl je, aztoho plyne, že ses spletl. To je přece základ vědeckého uvažování– připustit vlastní chybu. Nebo mi snad dokážeš vysvětlit, kde by se tu taková puška vzala, kčemu by ji ten chlap měl, aproč by se sní potom schovával?“

David mu stručně vypověděl obsah rozhovoru, který vyslechl, když čekal nazkoušku skafandru.

„Ato dokazuje co? Vždyť ani nevíš, jestli to byli ti samí chlapi. Nehledě nato, že polovinu sis určitě zpětně domyslel.“

„Rozhodně mluvili oumírání anebezpečí,“ nemínil se vzdát David.

„Copak tu není dost nehod? Víš, jak ta Orskeová civěla, když ta holka namarodce jenom špitla otom, že léčí otravy? Tohle je sakra nebezpečný místo.“

„Nezdálo se mi, že by mluvili onehodách.“

„Taky se tu občas vraždí, vzpomeň si naTholena. Ale puška je tu stejně nahovno– chlapa tu můžeš oddělat tisíci jinejma způsobama, stačí, já nevím, vyměnit nějakou hadičku zajinou, která vmrazu praskne.“

„Aco ten Tholen? Nám přece řekli, že to byla nejspíš vražda… Astalo se to někde venku.“

„Vím já? Ale určitě tam venku nejsou žádní banditi, kteří by mordovali kolemjdoucí, ani se tam horníci nestřílej navzájem, tudíž puška naMeganu je nesmysl. Omyl plus tvoje fantazie. Trochu nad tím popřemýšlej,“ podíval se naněj Ott starostlivě achápavě. „Možná si myslíš, že tě neberu vážně, ale já tě poslouchám amůj názor je, že ti to tady začíná lézt namozek. Nechceš něco nanervy?“

„Jdi doprdele.“

„Nedělám si srandu. URhey, natomhle místě každej něco bere, jestli sis ještě nevšiml. Ináš šéf, atoho sis fakt nevšimnout nemoh.“

„Já ne. Anejsem, sakra, magor!“

Večer nalůžku se David nad svými slovy zamyslel. Byl snad obětí bludů ahalucinací? Vzpomínky napušku ivyslechnutý rozhovor se mu zdály víc než jednoznačné. Ale jeho spolubydlící měl pravdu, že puška tam venku byla zcela absurdní. Neměl žádný důkaz ani vysvětlení. Třeba se opravdu spletl…

Ale jak to vůbec bylo sTholenem? Nehoda, nebo vražda? Měl by zjistit víc, jestli to půjde. Třeba má to všechno, rozhovor, puška iTholenova smrt, nějaké zcela logické vysvětlení. Nebo to všechno nějakým zlověstným způsobem souvisí?

24.2.3092

Zvědavost Davida neopustila. Debatovat natahle témata sOttem už se mu ale vůbec nechtělo. Místo toho si vybral Gienu Stoksovou. Vtomto ohledu byla vlastně nejpovolanější osobou vtýmu: měla zasebou práci upolicie jako forenzní znalec nebo něco takového atady kromě jiných věcí dostala nastarost Tholenův případ. Vneposlední řadě se sní dalo bez problémů mluvit. Napalubě Fulguru mu navíc Ott naznačoval, že pro něj asi má slabost– tím lépe.

Gienu, asi třicetiletou buclatější ženu se sympatickou tváří, našel bez problémů vespolečné místnosti nad digispisy ahrnkem zdejšího čaje. Řeč se zákonitě stočila namilionkrát zevšech stran probrané téma nedostatku činnosti. Giena byla odinformací prozatím odříznutá stejně jako ostatní. To dalo Davidovi záminku stočit řeč naTholenův případ.

„Sama bych otom chtěla vědět víc,“ povzdechla si Giena. „Proč se vlastně ptáš?“

„Jen tak. Ott nato dělal nějaké narážky. Taky jsem kdysi jednoho Tholena znal. Co se sním vlastně stalo?“

Giena pokrčila rameny. „Když tě to zajímá, podívám se dospisů, ale jestli si odtoho slibuješ nějakou detektivku, tak tě zklamu.“

Zesvého pokoje přinesla štos digipapírů, znichž mu přečetla základní informace otragicky zesnulém inženýrovi.

Pol Tholen byl Davidův krajan, jeho odborností byly přístroje pro geologické průzkumy. Podokončení studia nějakou dobu neúspěšně sháněl práci, až se dostal kThoronu. Dal se zaměstnat, ale ponechal si občanství Republiky.

„Natom je něco zvláštního?“ vzhlédl David.

„Ani ne, pár lidí tady má občanství, hlavně ti, co jsou tady jenom nakratší dobu. Thoron preferuje, když se ho zřeknou apracujou jako ligoví zaměstnanci– asi si tipneš proč. Ulidí, co sem přiletěli zThirresu, je to tak půl napůl, někdo si ho nechá, někdo ne. Vedruhým případě je ale odost větší problém snávratem.“

„Takže to znamená, že se chtěl vrátit naThirres nebo naIgneridu?“

„Možná chtěl. Ale nevrátil,“ povzdechla si Giena.

„Ví se, odkud byl?“

„Jako odkud naIgneridě? Poslední bydliště tam měl psané vPort Ezh.“

„Vtom případě je to fakt on, ten, kterýho jsem znal…“

„Fakt? Kámoš?“

„Trochu, spíš známej. Byl zastudií uSeverní napraxi achvíli jsme dělali spolu.“

„Třeba by nám to mohlo nějak pomoct vevyšetřování,“ uvažovala Giena.

„Máš tam ještě něco?“

Giena listovala digipapíry. „Přiletěl sem… Koukám, že krátce poodeslání prvního transportu paliva kRhee. To je devět měsíců. Strávil tu něco přes dva měsíce, pravděpodobně bez nějakých zvláštních událostí. Jeho dopisy přátelům arodině… kde to mám… vyjadřovaly touhu ponávratu, občas mírně depresivní nálady apocit přepracování, všeobecně však nebyly ničím neobvyklé. Nezmínil se oničem ilegálním, neprojevoval strach osvůj život ani nenaznačoval další relevantní skutečnosti. Takhle to tu stojí. Ovšem poslední dopis napsal víc jak týden před smrtí, nemusí to zrovna moc znamenat. Mám tady taky zmínku, že podle vyjádření nadřízených to byl spolehlivý zaměstnanec.“

„To můžu potvrdit,“ kývl smutně David. „Nebyl to špatnej kluk.“

„Takže,“ pokračovala Giena, „jeho tělo našli asi kilometr severně odareálu nákladové odpalovací stanice Nut. Vtu dobu měl popráci, pohyboval se tam vesvém volnu, nevíme proč, aThoron to buď neví, nebo to nechce říct. Ležel tam alespoň půl dne. Příčinou smrti bylo násilné proražení skafandru. To je všechno, co otom víme.“

„Avyšetřování…?“ nadhodil David.

„Co bys myslel?“ Giena se ironicky ušklíbla. „Mluvili jsme sBaurem, ten nás poslal zaZhilsem, ten zaKinmelovou– to je tady jejich místní policajtka– ata nám neřekla nic. Nepouštějí zatím žádné informace, nenechali nás mluvit se svědky ani nás nepustili ktělu.“

„Oni mají jeho tělo?“

Giena povytáhla obočí. „Samozřejmě. Víš, co by to bylo zaskandál, kdyby se ho zbavili?“

„Aproč tedy to embargo?“

„Ono to vlastně asi není žádné embargo. Možná je to jenom místní byrokracie. Ne, že by byli rádi, že se vtom chceme šťourat. Úmrtí občana je dost špatná publicita. Ale je vjejich zájmu, aby se to vyšetřilo, nakonec budou určitě rádi aochotně spolupracovat.“

„Mimochodem, odkud jsou pak tyhle věci, co máš nastole?“

„Tohle? Osobní data samozřejmě zdatabáze Republiky ato ostatní odvelvyslance Kreepa. Vlastně díky němu oté záležitosti víme. Jo, nikde se moc nechlub tím, že jsem ti to ukazovala, je to důvěrné, jasné?“

„Jo, komu bych to taky povídal?“ pokrčil rameny. „Jenom ještě– existuje nějaké podezření?“

„Naco?“

„No napachatele.“

Giena se zatvářila napůl zhrozeně, napůl pobaveně. „URhey, jak tě napadlo, že to byla vražda?“

„Tak mi to říkal Ott… ataky…“

„Přece bys nevěřil těmhle povídačkám!?“ vrtěla Giena hlavou. „To byl Kreepův první dohad, ale pak to sám uvedl napravou míru. Tholen byl venku podle všeho sám. Musela to být nehoda, ikdyž ještě netušíme, jak ktomu došlo.“

„Jestli ho nikdo nezabil, proč potom nechtějí spolupracovat?“ vyzvídal David, trochu zklamaný, že realita má dojeho představ daleko.

„Kruci, tobě snad lezou namozek ty thrillery, co pořád dokola pouští Peter, nebo co? Říkáš to, jakoby ho snad zamordovali lidé zThoronu!“

„No a?“

„No aje to úplná pitomost,“ rozhodila rukama Giena. „Proč by to dělali? Ne, že by byli svatí, ale určitě nejsou blbí. Museli vědět, že úmrtí občana napůdě Meganu vzbudí pozornost, ikdyby jim zazadkem nečmuchal Kreep. Poslední, co by chtěli, by bylo dráždit Republiku, která to tady všechno platí.“

„Aco ty tajnosti?“

„Spíš obstrukce, ale ty přece dělají ivám. Možná, kdyby zatím fakt byl nějaký průšvih,“ uvažovala, „ne třeba rovnou vražda, ale dejme tomu hrubá nedbalost, pak se Thoron usilovně snaží najít viníka, ještě než tu záležitost předá nám, aby se to uklidnilo. Ito by je mohlo zdržet.“

„Nebo zametají stopy,“ odtušil David.

„Ale už stím dej pokoj,“ zamračila se Giena. „Myslela jsem, že ty Ottovy pitomé konspirační teorie nežereš?!“

David se vduchu zastyděl aměl se kodchodu. Giena ho ale ještě zadržela. „Ty, myslíš si snad,“ řekla polohlasně, „že kdyby se chtěli zbavit zaměstnance, který toho moc ví, tak by to nedokázali udělat daleko chytřeji než takhle?“

* * *

Cestou napokoj jí David musel dát zapravdu. Choval se jako blbec. Nechal si odOtta nakecat historku oúkladné vraždě aspiknutí, zbaštil mu ji isnavijákem, ateď si ještě udělal ostudu před Gienou. Ott se evidentně chytil prvních dohadů apak se snažil dělat ramena, jak dovšeho vidí…

Ačkoli byl zpola rozhodnut pustit věc zhlavy, našel si napočítači topografickou mapu okolí nákladního kosmodromu Nut. Byl umístěn nastejnojmenné náhorní plošině adržel se svahu kopce, ale jeho bližší okolí, zejména směrem nasever, bylo téměř dokonale rovné. Geologická mapa sice naznačovala dosti komplikovanou strukturu podloží, vše ale překrývala vrstva ledu apektenitů, což znamenalo, že tam nebyly žádné srázy nebo strže, rozhodně ne kilometr severně odrampy. Kam by tedy mohl spadnout? Askafandr, jak jej viděl včera, mu připadal dost pružný nato, aby bez úhony přežil běžné zakopnutí. Jestli to byla nehoda, musela to být hodně zajímavá nehoda. Nebo že by Ott nebyl tak úplně mimo?

Samozřejmě, mohl ho zabít někdo, kdo jednal navlastní pěst. Kdyby byl útočníkem nějaký jeho kolega, uvažoval, musela by to být vražda úkladná. Muselo by to být připravené anaplánované– Tholen přece odcházel sám… Vraždu vafektu vyloučil. Nedokázal si představit, že se napovrchu Meganu potkají dva chlapi, kteří se šli jen tak projít načerstvý vzduch, dají se dořeči, pohádají se ajeden druhého zabije.

Ovšem, přivedlo ho to nadalší otázku, co dělal Tholen vesvém osobním volnu venku? Procházka načerstvém povětří mezi potůčky čpavku nebo jogging pod oblaky kyanovodíku nebyly zrovna ty druhy rekreace, které by si příčetný člověk vybral ponamáhavém pracovním dnu. Použití přechodové komory iskafandru byly určitě příliš drahé nato, aby je Thoron nechával nalibovůli zaměstnanců. Ajak to, že tam byl sám? Navšech pracovištích, kterými si David prošel, byly sólové výstupy zakázané, ikdyž ne všude se to striktně dodržovalo.

Možná tam Tholen něco hledal aněkomu se to nelíbilo. Ale co? Naholé ledové pláni nebylo nic, co by mohlo někomu dát motiv kvraždě. Nemělo to logiku.

Proč tedy vůbec ovraždě uvažoval? Protože otom žvanil Ott? Protože to podporovalo jeho vlastní předsudky vůči Lize? Pořád se mu dotoho pletl zážitek spuškou, jenže údajná vražda adomnělá zbraň byly odsebe vzdáleny bezmála sto kilometrů ašest měsíců. Tholena prokazatelně nikdo nezastřelil, vtom byly Gieniny materiály velmi určité, aspekulace ovraždě nakonec sám Kreep označil zaomyl.

Atřeba jsem se spletl ijá stou puškou, pomyslel si, třeba měl Ott přece jen pravdu aspoň vtomhle.

Podalších deseti minutách jalového dumání vymyslel ještě jednu variantu: sebevraždu. Sice mu nešlo narozum, proč by někdo zatím účelem chodil ven, ale třeba stím rozum neměl co dočinění. Natomhle místě nebylo snadné zůstat příčetný, ašílenci dělávají šílené věci.

28.2.3092

Sotva to začalo vypadat, že se spolupráce smístní byrokracií trochu rozjede, všechno opět uvázlo namrtvém bodě. Odůvodech se mohli pouze dohadovat. Nejspíš došlo knějaké nehodě, protože zrušeny byly nejenom inspekční aktivity mimo základnu, ale byly omezeny itěžební práce. Pokud to celé byla jenom záminka, jak udržet inspekci nazákladně, pak to byla velice drahá záminka.

Oficiální vysvětlení– „kontrola amodernizace navigačních systémů“– neznělo moc věrohodně. Peter Kurt, jejich softwarový odborník, zaslechl odmístních techniků historku otragické nehodě, při které napovrchu zahynuli nejméně tři lidé– prý zezaručeného zdroje. David sám při večeři odposlechl dost strašidelné pověsti oddvou inženýrů uvedlejšího stolu. Nejspíš šlo ojakýsi druh místního folklóru, ale nadruhé straně…

* * *

Během snídaně následujícího dne se stím svěřil Gieně. Zmínil isvůj zážitek spuškou, třebaže si původně předsevzal, že už si ho nechá pro sebe, ahned toho litoval, protože Giena mu věřila stejně málo jako Ott, jen to dala najevo jiným způsobem.

„Pitomost,“ mávla rukou. „Asi mají nějaký problém. Ale nevím, proč by to mělo souviset sTholenem, snad jedině kdyby to byla nějaká velká bezpečnostní bota, řekněme vadné skafandry nebo tak. Ale ta tvoje puška je natolik kolosální nesmysl…,“ ukousla si další kus sacharidové placky, aby nemusela dokončit větu. „To by tu musela působit… já nevím, nějaká sabotážní skupina, třeba. Ale to je taky pitomost. NaMegan se nedostane ani atom, pokud nemá štempl odThoronu, avem jed nato, že ten si sakra prověřuje, koho sem bere. Všechno avšichni tu jsou pod kontrolou, tos nevěděl? Místní bezpečáci mají přehled okaždém člověku, každou sekundu určují jeho polohu spřesností nadva metry nebo tak. Když se tu stane jakýkoli zločin, mají pachatele dodeseti minut imíň odnahlášení. Kam se naně hrabeme my, ikdyž je otázka, jestli bych stála oto vtakovémhle systému žít.“

David musel uznat, že tu všichni– je nevyjímaje– byli jako pod mikroskopem. Představa chlapa, který tam venku hlídkuje spuškou, aby odrážel útoky banditů, byla absurdní. Pořád měl dojem, že povrch je mlhavá aneprobádaná divočina, jenže nic nemohlo být dále odpravdy: vtéhle „divočině“ bylo doslova každé lidské hnutí pod bedlivým dozorem dispečerů, kteří mohli vlibovolném okamžiku okaždém vědět cokoli, odtělesné teploty až potlak vjeho kyslíkové nádrži.

Giena si přesedla si naproti kAlioth, aby sní probrala nějakou pracovní, nebo možná úplně nepracovní záležitost, anechala Davida jeho myšlenkám.

Skutečnost možná nebyla tak romantická jako jeho představy, narozdíl odnich ale dávala smysl. Jen během zbytku snídaně vymyslel asi tucet zařízení, která by mohl při povrchním pohledu zaměnit spuškou. Nebylo divu, že ho Ott iGiena pokládali zaidiota spřebujelou fantazií… Krom toho stejně neměl šanci se něco dozvědět, ne vlastními silami. Byl si nepříjemně jistý, že kdyby se snažil hrát si tu nadetektiva, byl by nenápadný asi jako prd vkosmické lodi.

* * *

Záhy se ukázalo, že kariéru jako tajný policista rozhodně neudělá. Nedocenil totiž fakt, že předchozí rozhovor vedl vnabité jídelně, kde nasebe coby cizinci poutali všechny ušní boltce vokolí. Jeho amatérské konspirační vize sice nepřilákaly žádné maskované zabijáky jako vdobrodružném filmu, ale přesto se mu dostalo pozornosti, okterou vnejmenším nestál. Vjedné znekonečných front, kde se odevzdávaly prázdné talíře, doněj strčil ohyzdný vousáč. Davidovi byl povědomý. Záhy mu došlo, že stímtéž individuem seděl vraketoplánu. Ten chlap si ho asi pamatoval, zčehož David neměl pražádnou radost.

Jeho zarostlý aolezlý „známý“ si ho důkladně prohlížel, až měl David husí kůži. Snažil se tvářit, že tam vůbec není, ale nepomohlo to. Chlap svraštil tvář doúšklebku.

„Já jsem tě slyšel, mladej,“ zamumlal, ale bylo mu těžko rozumět, „měl by sis dávat bacha, kde aočem se bavíš, jasný?“

David raději kývl.

„Ty si myslíš, že víš, co se tu děje, že jo? Všichni víte hovno!“ Podrbal se najizvě, která mu svítila zestrniska vousů. „Zahráváme si tady se zubatou. Avona snáma. Neměli jste sem chodit.“

David mlčel. Uvažoval, jestli mluví se šílencem. Přesto mu šel mráz pozádech.

„Jsi tu kvůli Polovi, že jo? Nešťourejte dotoho. Ta věc smrdí.“

David pochopil, že ho pokládá zapolicistu. Nevěděl, jestli je to dobře, nebo ne, prozatím však nic nenamítal. Zpustlý dělník také nevypadal, že by svůj názor změnil, ať by řekl cokoli.

„Hledáte je. Nemá to smysl. Odejděte. Lidé tu umírají.“

Říkal to tak naléhavě, že si David byl naokamžik jist, že ten muž ví všechno.

„Co víte oPolovi?“

„Copak vám ten práskač Kreep nic neřek? Zabili ho oni. Stejně jako ostatní. Tenhle svět nás nenávidí!“

David se mimoděk otřásl.

„Teď to víte,“ pokračoval horník. „Vypadněte. Když umře někdo znás, tak je holt pryč. Když zabijou vašeho, hned se sem přihrnete ačmucháte. Neměli jste sem vůbec lízt.“

Měl dojem, že muž vůbec nehovoří kněmu, mluvil kevšem cizincům naMeganu, jakoby David byl tím, kdo je má napovel. Byl to blázen, nebo doopravdy něco věděl?

„Kdo vlastně jsou oni?“

„Jo ták…,“ ušklíbl se horník vševědoucně, „tobě to ještě nedocvaklo. Myslíš si, že jsem cvok.“ Udělal rukou výmluvné gesto. „Já ti to neberu. Přestaň čmuchat adoufej, že je nikdy nenajdeš, jinak…“

Vtu chvíli jakýsi kolemjdoucí chlapík dostarého horníka pořádně strčil anahlas se zasmál: „Bobe, to se nedělá, otravovat důležitý hosty.“ Pak se obrátil kDavidovi: „Neberte ho vážně. Tady Bob je trošku magor, dost pije, aještě víc mluví. Kašlete naněj.“

Dotyčný odešel aDavid opět osaměl sBobem vdavu. Ten zíral zpod huňatého obočí trochu zvířecím pohledem.

„Hlupáci… Ještě neměli… ještě neviděli…“ Vůbec se nedíval naDavida, ale někam zajeho rameno. „Jsou tady démoni!“ zasípěl náhle. „Tahle planeta nás chce všecky zabít!“

David si uvědomil, že mluví sšílencem, azřejmě to bylo ipoznat. Muž naněj vrhl pohled plný nenávisti abezmoci, cosi zamumlal, zachmuřil se abeze slova opustil frontu azmizel vhluku jídelny. Zůstal poněm jen pach potu aintenzivní nepříjemný pocit.

* * *

„Vy jste znal Pola Tholena?“

Lekl se tak strašně, že se málem udusil kusem oligosacharidové tyčinky namazané béžovou hmotou. Posetkání sbláznivým horníkem David pojal slavnostní předsevzetí, že ovraždách aspiknutích už nechce nic slyšet. Vlastně si myslel, že se sám choval jako paranoik.

Když se ohlédl, spatřil doktorku Nolanovou. Její otázka stále visela vevzduchu. Než vykuckal sousto, posadila se vedle něj astále naněj tázavě hleděla.

Pokrčil rameny. „Víceméně ne.“

Podívala se naněj abylo jasné, že ji zklamal. Nebo mu nevěřila.

„Ale já ho vážně moc neznal. Viděli jsme se párkrát.“

„Slyšela jsem, že se oněj zajímáte…“

„Onic nejde. Kolegyně natom dělá, teda bude dělat, až…,“ zarazil se, aby neprozradil něco důležitého, „prostě jsem se ptal najejí práci, jasný?“

„Příště si radši dávejte pozor, kdo poslouchá. Tady pořád někdo odněkud poslouchá… No, dejme tomu, že vám to věřím. Pak se vám omlouvám, myslela jsem…“

„Avy, vy otom něco víte?“ vyhrkl David.

„Víceméně ne,“ oplatila mu stejně vyhýbavou odpovědí. „Jsem zvědavá, to je všechno.“ Davidovi bylo jasné, že není.

„Podívejte, jestli otom něco víte, zajděte zaGienou… zaslečnou Stoksovou, ta natom dělá, ráda si vás poslechne. Shání svědky, myslím.“

Zavrtěla hlavou. „Pojďme se bavit oněčem jiném, ano?“

„No, já jsem nezačal…“

„Odkud pocházíte?“

„To přece víte. Ignerida. Konkrétně Hermes Rim. Ale pobýval jsem naodvráceném severu, pracoval jsem vgeologickém průzkumu pro Poseidon Industria.“

„Odtamtud je naMegan trochu daleko, ne?“

„Ani ne. Potom, co společnost změnila majitele, to bylo pěkně nejistý místo. Když přišla nabídka odstátních úřadů, abych jel sem, odešel jsem radši sám, dokud bylo kam. Abyly idalší důvody… Aco vy?“

„Trochu podobný příběh,“ povzdechla si Aricia. „Napůl ideály, napůl jednoduše nebylo kam jinam jít…“

„Ale přesto se chcete vrátit,“ odtušil David.

„Jo. Ikdyž sama nevím kam– aco potom. Aco vy, jak se vám líbí pobyt?“

„To je mi otázka… Vůbec, vám snad jo? Jak dlouho už tu jste?“

„Moc dlouho. Tři čtvrtě roku. Ale Megan jako takovej mi nevadí. Spíš… lidi atak. Ale vy, jako geolog, to tu asi máte docela zajímavý, ne?“

Zavrtěl hlavou. „To těžko. Venku jsem byl chvilku, jednou.“

Potřásla hlavou. „Víte vlastně, kde se tu vzalo to helium, co jsou poněm všichni tak diví?“

„To je složité,“ přemýšlel, jak to srozumitelně vysvětlit. „Většina se dostala donitra Meganu při jeho formaci auchovala se tam rozpuštěná vuhlovodících. Ale jenom malá část je helium-3 neboli tralfium.“

„Ato by se nenašlo nikde jinde?“ vyzvídala doktorka Nolanová.

„Ne dost, aby se vyplatila těžba. Megan má ztohohle pohledu ideální geologické podmínky… Jinde chyběl ten uhlovodík.“

„Aco takhle metanový gejzíry naArzhinnisu? Proč se netěží tam?“

„Nevěděl jsem, že otom víte tolik,“ podíval se nani David obdivně. „Ale ne, to by nefungovalo. Metan naArzhinnisu není původní, zmlhoviny. Vzniká reakcí vody shorkou skálou, serpentinizací.“

„Ale přesto tam helium je,“ namítla.

David uznale kývl hlavou: podcenil její znalosti. „Je tam. Ale jenom obyčejné, které vzniklo rozpadem uranu veskále, žádné tralfium. Proč se ptáte? Chcete si otevřít vlastní podnik asebrat Thoronu kšefty?“ pousmál se.

„Že by?“ usmála se. „Ne, jenom mě to zajímalo. Aaspoň jsem se něco dozvěděla.“

„Stejně mám pocit, že otohle vám vůbec nešlo…“

Mnohoznačně se pousmála, čímž mu vlastně dala zapravdu. „Potřebuju svámi mluvit,“ zašeptala. „Ale…“

„Ne tady,“ vytušil, „jasně.“

Přikývla. „Počkám navás uvýchodu zjídelny.“

* * *

„Tak oco vám jde?“ zeptal se, když se octli vjednom zmálo frekventovaných zákoutí chodeb. „Začínám si tu připadat jako tajnej agent, což vážně nejsem. Máte nějakou informaci?“

„To jsem neřekla. Jenom mě zajímalo, jak ta vaše inspekce pokračuje.“

„Jestli narážíte natu věc sTholenem… otom bych svámi asi neměl mluvit.“

„Nesmíte, nebo nechcete?“ změřila si ho pohledem.

„Trochu obojí. Navíc to vůbec není moje věc. Jestli něco máte, jděte za…“

Zavrtěla hlavou. „Potřebuju pomoc odvás, právě proto, že to není vaše věc. Řekněme, že možná něco mám. Ale nemůžu přijít zavaším šéfem ani zatou Stoksovou, tak jako jsem předtím nemohla jít zaKreepem. Nemůžu si bejt úplně jistá, že Thoron někoho zvás nemá vkapse. Uvás mi ta pravděpodobnost přišla nejmenší.“

David pochopil, proč si ho předtím otestovala, jestli je opravdový geolog. Určitý smysl to dávalo. Pokud by Liga někoho přetáhla, vybrala by si někoho důležitějšího.

„Asi nemá smysl vás ujišťovat, že pro ně opravdu nědělám?“ pousmál se David. „Anemyslím, že by někdo zmých kolegů…“

„Ani nemusí,“ pokrčila rameny lékařka. „Ono úplně stačí, že mají napíchnuté kanceláře.“

„Ale my dodržujeme všechny bezpečnostní postupy…“

Nolanová se jeho naivitě jen mlčky usmála. „Ikdyby, mají své lidi dál poproudu, naministerstvu.“

„Jenže oco vám potom jde?“ opáčil David. „Jestli nevěříte inspekci ani ministerstvu…“

„Je to těžký,“ potřásla hlavou azamyšleně si prohrábla vlasy. „Vím, že to musí jít přes vaše kolegy. Ale chci mít jistotu, že se to neztratí ještě tady, že to aspoň odejde naThirres.“

„Achcete mi říct, co stím mám dělat já?“

„Zajímáte se oTholena, přestože nejste policajt,“ konstatovala súsměvem. „Předpokládám, že jste ho znal, pravděpodobně docela dobře. Zaprvé, jste zestejné planety, azadruhé, odkdy se geologové zajímají ozavražděné důlní inženýry?“

„Řekl jsem vám pravdu,“ pokusil se David zchladit její očekávání, „byl to jenom známý, bývalý kolega. To je všechno.“ Zamyslel se auvědomil si, že se právě něco dozvěděl: „Zrovna jste řekla, že byl zavražděn… Proč si to myslíte?“

Evidentně si uvědomila, že ji chytil zaslovo, adala si zato vduchu facku.

„Ale vy si to přece myslíte taky, ne?“ pátrala vjeho tváři ponáznacích azřejmě je tam inašla.

„Ne, abych řekl pravdu, tak už ne,“ zavrtěl hlavou David. „Podle všeho, co ktomu máme, to vypadá nanehodu.“

„Ale pěkně divnou nehodu, že je to tak?“ zkoušela to dál.

„No vida.“

„Máte pravdu. Ale taky nemám navýběr.“

„Spuškou? Tam venku?“

„Také?“

„Máte.“

* * *