Copyright © Michaela Merglová, 2023

Cover © Lukáš Tuma, 2023

Cover Illustration © Neli Dobiášová, 2023

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2023

ISBN 978-80-278-0114-5 (print)

ISBN 978-80-278-1289-9 (ePub)

ISBN 978-80-278-1290-5 (mobi)

ISBN 978-80-278-1291-2 (pdf)

Na dni, kdy Mun Sang zmizela, nebylo nic zvláštního.

Ulicí se táhl smrad benzínu a spálené gumy. V kalužích se odráželo světlo neonů z laciných vývěsních tabulí, které lákaly kolemjdoucí na údajně nejlepší ramen ve městě, na masáž snů a na široký výběr nového oblečení. Podle pohledu do výloh ale nebylo ani v jednom případě o co stát. Z blízkého nonstop baru se ozýval hluboký basový beat přehlušující vytrvalé tepání deště.

I když ruch podniků udržoval zdání divokého života, ve skutečnosti tenhle kout města umíral stejně jako celá čtvrť Britanica. Velká část výkladních skříní, vytlučených nebo zakrytých posprejovanou překližkou, zela prázdnotou. Spousta domů se proměnila ve slumy a squaty pochybných existencí a lidé, co se trousili ulicemi, neměli svým vzezřením daleko k záchytce nebo krchovu.

Na mostě přes řeku stála osamělá postava.

Drobná dívka patřila podle rysů k dětem emigrantů, kteří do Metropole přišli po válce. Pleť jako porcelánová panenka, šikmé oči, černé vlasy s vybledlým modravým pruhem. Zírala na vodu a nejspíš ji vůbec netrápilo, že ji smáčí déšť.

„Slečno? Jste v pořádku?“ Starostlivý hlas náhodného kolemjdoucího ji přiměl se otočit.

Usmála se, plaše sklonila hlavu a přikývla. „Ano, jsem v pořádku. Děkuji. Jen musím něco udělat.“

Muž zaváhal, zda jí nenabídnout doprovod pod svým deštníkem. Přece jen dívka, co stojí sama na mostě a nedbá na déšť, nevěstí nic dobrého, zvlášť v téhle chudobou prolezlé čtvrti. Nadechl se, aby ještě něco řekl, ale opřel se do něj vítr a muž si pomyslel, že už beztak udělal dost, když sem odbočil ze své trasy. A nakonec, jen kousek za silnicí stálo komunitní centrum, kde by dívka našla pomoc, kdyby ji hledala.

Pokrčil tedy rameny a odspěchal přes most pryč.

Když došel ke girlandě s rozsvícenými červenými lampiony, otočil se a zamžoural clonou sílícího deště. Dívku už ale na lávce neviděl.

Možná ji jen přehlédl.

Možná mu ji schoval ten hustý déšť.

A možná tam opravdu už nebyla.

O dvanáct hodin později se na stejném místě zastavil muž v odřené koženkové pilotce. V prstech křečovitě svíral telefon, jako by z něj chtěl vymáčknout zprávu, na kterou čekal. Bál se jako už dlouho ne.

Jeho snoubenka Mun Sang zmizela.

Kapitola 1

Kancelář Good Thoughts vypadala, jako kdyby robot zařizoval oázu ezoterického duševního klidu podle fotky. Bílé stěny, bílé hodiny, bílý gaučík abílý stolek sbílou vázou, zníž trčela umělá orchidej. Bílá.

Celou tu vykastrovanou sterilitu doplňovala otravná hudba harfy linoucí se zreproduktorů ustropu aplastikový kalendář stáhlem, které označovalo dnešní den, 17.března2042.

Vcelé místnosti se nenacházelo nic, co by působilo osobně nebo vřele– žádná fotografie, obraz, dokonce ani hrníček shumoristicky hloupým nápisem. Čišela ztoho prázdnota, která jen čekala, až ji někdo zaplní.

Zvonek zabzučel přesně vetři čtvrtě najednu.

Ominutu později se ozval znovu.

Rebeka vyšla zesvé pracovny anahlédla dočekárny. Ustolu, kde měla sedět asistentka Leny, nikdo nebyl.

Zvonek se opět rozdrnčel.

Rebeka se zamračila, ale odzvonila. Slyšela těžké zaklapnutí venkovních dveří ašoupavé kroky naschodech. Pak se člověk zarazil, očividně nemohl najít správnou popisku nadveřích, atak Rebeka rovnou zmáčkla bzučák azamračila se ještě víc.

Netušila, kam Leny zmizela, ale nelíbilo se jí to.

Vechvíli, kdy dočekárny vstoupil drobný, kulatý muž vpršiplášti, práskly vchodové dveře znovu. Naschodech spěšně zaklapaly podpatky aneklidné zvonění klíčů prozrazovalo, že se Leny právě odněkud vrací.

Muž se nervózně zadíval naRebeku akývl jí napozdrav. „Mám… mám se posadit?“ ukázal nastísněné židličky včekárně. Blonďaté vlasy si sčesal tak, aby zakryly počínající plešatění, pod nosem měl knír, nakterý byl zřejmě hrdý, třebaže díky němu vypadal jako pornomagnát zestarých filmů, aukrku sepnutý límeček košile, která dusila tlustý krocaní krk. Malý, zavalitý, odpohledu měkký.

Rebeka však viděla iněco jiného. Šedého. Vazkého.

Táhlo se to zaním jako šnečí sliz, sedělo mu to zazády, tlačilo dotýla, stékalo porukou.

„Ach, pan Ramoudt, promiňte, promiňte! Hned jsem uvás!“ Zchodby se vynořila Leny. Měla vysoký pronikavý hlásek, který huhňavě přerušovalo polykané jídlo.

Muž se překvapeně otočil, když vyběhla zaním, málem ho přitom porazila anabídla mu napozdrav umaštěnou ruku.

Asistentka začala nanového hosta překotně mluvit aRebeka se mlčky stáhla zpět dokanceláře. Nastole nani čekaly desky sklipem. Informace navytištěné kartě prozrazovaly jen hrubé základní informace. Jméno, věk, povolání avokénku vepsanou položku, se kterou přichází.

Potíže vmanželství.

Tak jako skoro všichni muži vestředním věku, co sem chodí, pomyslela si.

Letmým dotekem si zkontrolovala vlasy. Nenáviděla drdol. Měla pocit, že by její vlasy měly být volné, ale zkušenosti ji naučily, že je nejlepší svázat si je co nejpevněji. Upravila si sukni, zkontrolovala, že nemá nasvetru žádné smítko.

Čekala.

Vcelou se dveře otevřely aLeny uvedla muže dovnitř. „Pan Ramoudt,“ oznámila vcelku zbytečně aopět se vytratila.

Rebeka nabídla muži ruku. „Dobrý den, těší mě.“

Zaskočeně se nani zadíval, ale letmo ji stiskl. Měl dotek chcíplotiny. Pak ruku stáhl, evidentně vrozpacích, anejistě se rozhlédl. Slizký stín se mu obtočil kolem krku. „Mohu se posadit?“ zeptal se přiškrceně.

„Samozřejmě. Prosím.“

Ramoudt se distingovaně usadil nakraj gauče. Seděl nepohodlně, aaby taky ne– zajeho zády bobtnal tmavý, vlhký blob, který zabíral téměř všechen ostatní prostor sedačky.

Rebeka se usadila naproti němu. „Kdykoli se nato budete cítit, můžeme začít.“

Muž si olízl nervózně rty. Sliz se mu slintavě obtočil kolem hrdla. „Já jsem… Remco. Remco Ramoudt.“

Kývla apovzbudivě se usmála.

Remco si protřel ruce. Všimla si, že má naprsteníčku bílý kruh– znamení, že ho ještě před nedávnem zdobil prsten.

Nejspíš snubní.

„Můžu… Můžete mi… Jak se… Smím se zeptat, jak… jak se jmenujete?“ vykoktal zesebe apřejel si dlaní pokrku, jako by přítomnost té hnusné věci zasebou cítil.

Rebeka mu užuž chtěla přisunout sklenici svodou, když si najednou uvědomila, že nastolku až naokrasnou plastovou květinu aletáček plný žvástů orelaxačních technikách nic není.

Zatracená Leny!

„Já jsem Alex,“ představila se rychle.

Vpráci byla vždycky Alex. Najméně nezáleželo, byl to beztak jen způsob, jak pro klienta pojmenovat prázdnotu. „Nabídla vám kolegyně něco kpití?“

Potřásl hlavou.

Rebeka mu věnovala omluvný úsměv avstala. „Hned to napravím, vteřinku.“

Zedveří vyšla tiše jako myška.

Leny seděla ustolku započítačem, točila se nažidli sem atam, vuších sluchátka, prsty klepala zuřivě domobilu. Všimla si Rebeky, až když stála přímo před ní, apolekaně sebou trhla. „Co?!“ vyjekla, zatímco si rvala zuší sluchátka.

„Nabídla jsi panu Ramoudtovi občerstvení?“

Leny se kousla dortu. „Ach! Promiň, já zapomněla!“

„Tak to naprav,“ odvětila Rebeka studeně.

Asistentka se líně zvedla.

Rebeka stiskla rty. „ALeny? Jestli kvůli té hudbě mineš nějaký telefonát apřijdeme oklienta, nechám ti to strhnout zplatu.“ Sice technicky neměla oprávnění něco takového udělat, ale Leny to naštěstí netušila.

Asistentka nani upřela velké vykulené oči, ale to už se Rebeka otočila avrátila dokanceláře.

Remco se kýval zestrany nastranu ablob sním.

„Moc mě to mrzí, kolegyně vám zachvilku donese něco kpití,“ řekla Rebeka, uhladila si drdol aposadila se. „Není to samozřejmě omluva, ale je tady nová. Kdykoli budete připraven, můžeme pokračovat, Remco.“

Při tom oslovení sebou trochu škubl apak se nadechl. „Já… já moc nevím, jak to funguje,“ vyrazil zesebe. „Doporučil mi to jeden kolega, co tu byl, ale nikdy jsem nebyl u… u… ujednoho zvás.“ Zezpůsobu, jakým to řekl, sálal přemáhaný odpor.

Rebeka naklonila hlavu aucítila, jak se její podrážděnost mění vefrustrovaný vztek. „Kolegyně vám neřekla pravidla?“

Já tu Leny přerazím!

„Dala mi podepsat nějaký papír aněco říkala, ale asi jsem ji moc neposlouchal, terapeuti mě akorát znervózňují… Můžete mi to shrnout? Znovu?“

„Samozřejmě. Dnes nasebe máme tři hodiny. Naše sezení nemá žádná pravidla, krom jediného.“

„Ne-nesmím nic rozbít,“ vykoktal.

Rebeka sebou trhla.

Remco zrudl, jako by řekl něco vulgárního. Normální člověk by to přešel aani se nad tím nepozastavil, jenže Rebeka viděla, že nahnaná krev vjeho tvářích nebyla důsledkem studu, ale prudké facky, kterou mu zničehonic pleskavě vlepila obluda bobtnající zajeho zády.

„Ano,“ přikývla, mírně vyvedená zmíry. Znovu si upravila drdol. „Nato byl ten papír, který vám dávala kolegyně podepsat– nesmíte rozbít nic vkanceláři anesmíte namě vztáhnout ruku. Ale jinak je tohle váš prostor. Můžete sedět, chodit, ležet, stát, mluvit, křičet– cokoli, co je vám příjemné. Můžete imlčet, ale je vždycky nejlepší, když mi povíte, co vás trápí, abych vám mohla pomoci. Jsem tu teď pro vás, aaž budete odcházet, slibuji, že se budete cítit lépe.“

Remco sklonil pohled kdlaním. Chvíli mlčel, jak sbíral odvahu otevřít bolavé téma. Stín zaním se roztekl vneforemnou, dehtově černou louži. „Mám potíže se ženou,“ řekl pak.

„Povíte mi onich víc?“

Okraje louže se zachvěly azrudly jako krev. „Je to kurva,“ vydechl Remco. Hlas měl klidný, sám ale klidný nebyl.

Zlouže vyrazila ohromná šarlatová chapadla, která začala zuřivě chňapat všude kolem.

Rebeka se ani nehnula.

„Našel jsem ji doma,“ mumlal Ramoudt ahlas mu hrubl vztekem. „Vposteli. Sjejím asistentem. Věděl jsem, že sním chodí popráci nakafe, ale netušil jsem, že sním… Netušil jsem, že… že spolu… že je ku-kurva. Kurva, kurva, kurva, kurva!“ Poslední slova už křičel.

Chapadla rudla aomotávala se kolem něj, jako by se ho pokoušela zadusit.

Rebece se zježily vlasy vzátylku. Cítila, jak ji zaplavují cizí pocity.

Vztek. Bezmoc. Neovladatelný hněv. Bolest. Smutek. Chuť vraždit. Chuť plakat.

Byla to symfonie, jednotlivé tóny propletené vharmonickém chaosu, jedny hlasitější avýraznější, jiné tlumené.

Remco se zachvěl. Sposledním slovem mu doočí vhrkly slzy. Vzlykl askrčil se, jako by se propadal dosebe. Mrak kolem něj už zase zčernal. Tvary, ještě před chvílí ostré, se začaly opět ztrácet aroztékat, aváha obřích chapadel tlačila mužíka kzemi.

Rebeka se nadechla aotočila ruce dlaněmi vzhůru. Hněv mizel, pocity se zní vytrácely. „Povězte mi otom víc,“ vybídla ho.

Remco se díval dopodlahy, jako by ho samotného vyděsilo, co zněj vyšlo. „O-omlouvám se,“ zašeptal. „Nechtěl jsem být sprostý, já…“

„To nevadí. Tady můžete říct cokoli, ačím otevřenější budete, tím lépe vám nakonci bude,“ ujistila ho.

Ztěžka si povzdychl. „Já… Lea ajá… My jsme spolu sedm let. Sedm let.“

„To je dlouhá doba.“

„Poznali jsme se ještě zastudií. Byla zdobré rodiny, velmi vlivné. Její otec mi zajistil místo vbance apomohl mi šikovně investovat. Měl konexe, ale taky rakovinu. Terminální. Lea chtěla, aby ji vedl koltáři, atak… Ajá chtěl… Prostě, vzali jsme se půl roku potom, co jsme se poznali. Rozuměli jsme si abyl to logický krok pro nás oba. Brali jsme se vKrálovských zahradách mezi rozkvetlými rododendrony.“ Remco si protřel čelo. „Promiňte, strašně plácám, ale nevím, kde začít…“

„To vůbec nevadí,“ kývla anaklonila hlavu. „Řekl jste rododendrony.“

Černý stín vokrajích znovu zrudl.

Rebekou projela vlna cizího vzteku.

Usmála se.

Našla citlivé místo.

Výborně.

Remco stiskl čelisti. „Rododendrony! Víte, že jsem jí jeden před měsícem nechal přivézt až zpěstírny vKoreji? Stál tolik, co celé zahradní jezírko! Chtěl jsem, aby měla radost, chtěl jsem oslavit naše výročí něčím zvláštním…“ Zarazil se aztěžka se nadechl. „Lea nemusí pracovat, nemusí hnout prstem. Máme dům vevilové čtvrti, ne jednu ztěch plechových králíkáren, ale opravdový dům zdobrých cihel, zeskla, svelkou zahradou agaráží. Nechal jsem ho postavit odzákladů. Vydělávám dost nato, abychom měli dům vpěkné čtvrti. Když si chtěla založit vlastní květinářství, zaplatil jsem to azařídil jsem, aby nemusela nic dělat. Amísto toho, aby byla aspoň vděčná, spí se svým asistentem. Asistentem! Ane jednou! Zeptal jsem se jí ařekla mi, že sním má poměr už druhý rok. Druhý rok, to je… Urážka! Jen dávám adávám, akčemu? Aby si šla zazajíčkem? Aještě mi řekla, že je to moje chyba, že se se mnou nudí! Nenávidím ji! Chci, aby umřela! Aby byla mrtvá. Aby oba byli!“ Sevřel pěsti.

Ztemnoty jeho mysli se opět vynořila zuřivá chapadla, tentokrát už ale byla Rebeka připravená. Hněv, vztek, zloba, ukřivděnost, natáhla se ponich anasávala je jako vysušená mořská houba. Proudily jí žilami, vařily jí krev.

Uviděla ženský obličej, hezké rysy, klenuté obočí, vystouplé lícní kosti, drobný nosík avéčkový tvar tváře, kterému nejspíš dopomohl kdokonalosti šikovný plastický chirurg.

Hlavu jí plnily útržky vzpomínek. Viděla tu ženu, jak se směje vzahradě mezi růžovými rododendrony, jak se šklebí sočima přimhouřenýma před ostrým sluncem, jak přezíravě naklání hlavu kmanželovi, který jí něco říká.

Apak uviděla rudou mlhou jiný obraz. Fantazii. Stejnou ženu ležící nahou nazemi vrozšiřující se rudé kaluži. Rozbité rty, napuchlé oko, krev vkoutku úst. Vmístě krásných lícních kostí rány žiletkou. Bradu zastříkanou lesklými kapkami zproříznutého hrdla. Bodné rány potěle. Díru vespánku.

Cítila vztek. Rudý, zuřivý vztek.

Temný mrak se vztyčil aotočil se kRebece.

Remco sebou překvapeně cukl. „Co to…?“ vydechl.

Rebeka se dívala dojeho vystrašených vodnatých očí. „Ano?“ zeptala se klidně.

Remco uhnul pohledem anervózně si promnul ruce. „Já nerozumím… Mám pocit, jako by se něco dělo, ale nevím… Nechápu, všechny terapie, okterých jsem četl…“

Oči se jí zaleskly. Usmála se.

„Ale pane Ramoudte,“ protáhla pomalu, „tohle přece není terapie.“

* * *

Hodiny tikaly.

Remco Ramoudt se díval naženu před sebou. Vypadala jako socha– chladná, klidná, nepřístupná, upravená adokonalá tak, až to bylo děsivé. Přikyvovala, občas zareagovala aon měl pokaždé pocit, jako by sebrala zjeho nitra něco, co ho tížilo. Jako by prošel šípkovým křovím aona postupně vytahovala trny, jeden podruhém.

Slova se zněj řinula jako krev zotevřené rány. Říkal věci, které nikdy nechtěl vyslovit. Věci, kterých se sám bál astyděl se zaně. Věci, které až svyslovením formovaly jeho pocity.

Čím víc mluvil, tím klidnější si připadal. Tíha, která ho drtila, se rozvolňovala, vztek se rozplýval, ublíženost mizela.

Nakonec nastalo ticho.

Budík zazvonil. Odměřený čas vypršel.

„To bude dnes všechno. Jak se cítíte?“ zeptala se ho ta žena naproti němu aRemco se usmál.

„Dobře. Myslím, že se cítím dobře.“ Uchechtl se. „Páni,“ vydechl nevěřícně. „Nemyslel jsem, že to pomůže. Vážně ne, zvlášť zaty peníze! Natyhle ezo věci nevěřím, ale teď… Je mi opravdu dobře.“

Neusmála se naněj zpět. Jen vstala, nabídla mu ruku narozloučenou ačekala.

Ale on ji nestiskl. Díval se nani jako nacosi odporného, něco pod jeho úroveň. „Pošlete mi fakturu,“ řekl odměřeně. „Mé údaje máte.“

Stím zamířil kedveřím aodešel.

* * *

Rebeka se zamužem dívala rozostřeným pohledem.

Dveře klaply.

Dopotácela se kesvému pracovnímu stolu atam padla nakolena. Zašmátrala rukama vprostoru. Pevně svírala čelisti, dokud nenahmátla kovový okraj umyvadla.

Přitáhla si ho blíž azačala zvracet.

Nenáviděla drdol. Ale zkušenosti ji naučily.

* * *

Probudily ji hlasy azvuky. Vrzání. Někdo hýbal nábytkem.

Rozlepila oči. Připadalo jí, že má srdce zolova.

Drobná hnědovláska právě odsouvala židli odstolu apod paží držela umyvadlo. Jeho kovové dno se lesklo vlhkou čistotou.

Zaplavila ji úzkost. Nebyla si jistá, kde je ani kdo je to před ní.

Hlava jí třeštila, myšlenky jako by někdo rozstříhal nakusy aprohnal skartovačkou.

Najednou ji zaplavila panika. Nebyla si ani jistá, kdo je ona sama.

Kdo jsem? Kdo jsem?!

Vhlavě jí přeskakovaly obrazy.

Květináče plné rostlin vyhnaných dokvětu veskleníku, vůně rododendronů, drahé svatební šaty, velkými zlatými písmeny vyvedený nápis Evropská banka naprosklené výškové budově vTervurenu, pach koženky apotu vnevětrané kanceláři, papíry, funění dlouho nabíhajícího počítače…

Něčí pot, sténání, nahá kůže, dokteré se zarývají nehty, klapnutí dveří, křik, hádka…

Krev.

Spousta hněvu akrve.

Rána vespánku ařezance žiletkou nakůži.

Zalila ji hrůza, ale to už věděla, že nic ztoho nepatří jí. Bylo to jako vzpomínat nazáběry ztelevize.

Jména. Remco. Lea. Alex.

Kdo jsem, kdo jsem, kdo…?

Alex?

Ne.

Lea?

Ne.

R… R… Rebeka?

Rebeka.

Rebeka, Rebeka, Rebeka…

Soustředila se nazvuk toho jména, najeho tvar, obtáhla si každé písmeno jazykem popatře, dokud ho vsobě neucítila rezonovat.

Tíha se začala rozpouštět. Vzpomínky bledly. Konečně se začala uklidňovat, vhlavě se jí rozjasňovalo aobrazy, které ještě před chvílí mátly její smysly, najednou připomínaly starý filmový pás.

Zůstávala jen bolest hlavy aodporná chuť vlastních zvratků vústech.

Cizích zvratků.

Nebyly moje. Nešly země, ne skutečně. Možná vyšly zmého břicha, ale tohle nebyla moje nevolnost.

Zhluboka se nadechla.

Jsem Rebeka.

Zamrkala.

Leny jí připravila nakonferenční stolek vysokou sklenici vody, vekteré se slabým šuměním mizela bílá tabletka vitamínu.

Rebeka se posadila.

Gauč zavrzal. Asistentka se otočila. „Ach. Promiň, nechtěla jsem tě budit. Jen je pozdě, už jsem potřebovala uklidit,“ řekla omluvně.

„Kolik je?“ Rebečin hlas zněl hrubě ařezavě jako piliny. Přiměla se sevřít prsty kolem sklenice avypít ji. Každý pohyb byl těžký anepříjemný, ale kontrolovaný.

„Půl sedmé.“

Rebeka odložila prázdnou sklenici aotřela si rty. „Mělas mě probudit.“

„Vypadalas unaveně, myslela jsem…“

„Vždycky vypadám unaveně, Leny. To je práce. Ale nejpozději hodinu poklientovi mě musíš vzbudit, říkala jsem ti to.“

„Ach. Promiň. Zapomněla jsem.“ Úsměv nahezké tváři vypadal upřímně, Rebeka se ale nemusela ani moc soustředit, aby věděla, že je to Leny jedno– aže nato dozítra nejspíš stejně zase zapomene.

Kdybych ji aspoň mohla vyhodit, ale stejně jako mě iji zaměstnává firma. Azaty peníze sem nikoho jiného neseženou, pomyslela si zklamaně.

„Tak si to někam napiš pro příště, ano?“ zamumlala avstala. Vrhla pohled nasklenici. Aspoň že navitamín nezapomněla, to je pokrok.

„Dneska už můžeš jít,“ kývla Rebeka kedveřím. „Jen něco dodělám apůjdu taky. Pak zamknu.“

Leny se vypařila jak pára nad hrncem. Její kozačky zaklapaly naschodišti, ozvalo se prásknutí venkovních dveří apak se kancelářemi Good Thoughts rozhostilo ticho.

Rebeka si dopapírů připsala několik poznámek, doplnila nafakturu částku azavřela složku Remca Ramoudta dostolu.

Krátce se usmála. Dnešek byl dobrý den. Bohatí klienti jako Ramoudt jí neklepali nadveře často, aikdyž sezení sním zabralo většinu dne astálo ji hodně sil, odměna zato stála. Sice zní většinu stáhne Mo, ale dokud zvládne Rebeka nabírat bohatší klienty, nebude jí nikdo zfirmy dýchat nakrk.

Tenhle měsíc si ty jejich kvóty zvládnu uhlídat. Díky bohu.

Když si přehodila přes ramena kabát, ciferník budíku ukazoval sedm třicet.

Povzdychla si. Cilka už si bude dělat starosti.

Vzala zakliku, zadívala se natelefon, aby zkontrolovala zmeškané hovory– avkráčela domuže, co stál přímo zadveřmi.

„Och!“

Obličejem se zabořila dohnědé pilotky achřípí jí naplnila vůně staré koženky.

Muž se zapotácel.

Něco spadlo nazem, svištění rozsypaných papírů.

Rebeka polekaně couvla, stiskla silněji klíče azadívala se nacizince.

Měl krátké černé vlasy, tvář přistěhovalce skorejskými kořeny, bradku ahezké rty. Kromě hnědé pilotky, doníž vrazila, měl nasobě odřené džíny akvalitní kožené boty.

Nic, co by křičelo zloděj nebo nebezpečí– jediný pocit, který kolem sebe cítila, bylo překvapení.

„Promiňte, chtěl jsem akorát zaklepat…“ Měl tichý, hluboký hlas. Dřepl si azačal sbírat rozlétané papíry.

Rebeka zaváhala, ale pak se sehnula, aby mu pomohla. Papíry byly vytrhané listy zkroužkového zápisníku, zhusta popsané drobným úhledným písmem. Dívčí rukopis.

… navýlet, nemůžu se dočkat, až uvidím všechna ta světla a…

… protože jsem pitomá, pitomá, PITOMÁ anikdy už rakiji nebudu…

… dali poke bowl, ale mango nebylo zralé aklíčky…

Odtrhla odzápisků oči apodala je muži, který se právě zvedal. Přijal je ausmál se. „Omlouvám se, tohle nebyl úplně nástup, jaký jsem si představoval,“ řekl avstal.

Potřásla hlavou. „To já se omlouvám, já dovás vrazila. Potřebujete něco?“

„Ano, já…“ Projel si prsty vevlasech. „Vy už ale asi odcházíte, co?“

„Dneska už zavírám, ale můžu vám naplánovat schůzku, když mi řeknete, oco jde.“

Sklonil oči kpapírům. „Moje snoubenka se ztratila ajá ji potřebuji pomoct najít.“

„Aha! Opatro výš.“

Zamrkal. „Prosím?“

„Soukromá detektivní kancelář je opatro výš vedvojce. Lidé si to často pletou, protože nazvoncích…“

„Ne, já… já jsem přišel zavámi. Potřebuji pomoc odvás.“

„Ale já lidi nehledám, já jim jen pomáhám, když mají potíže.“ Ukázala naoloupanou ceduli nadveřích, která hlásala: Good Thoughts– Zbavte se negativních emocí rychle alevně!

Muž vpilotce naléhavě přikývl. „Já vím. Proto potřebuji vaši pomoc. Moje snoubenka… Myslím… Myslím, že jste empatka. Amyslím, že Sang je taky jedna zvás.“

* * *

Zcizích sluchátek se ozýval chraplavý hip hop. Okno vlaku rezonovalo, jak jím třásl vzduch vtunelu. Včerné tmě plné mastných čmouh aodrazů unavených zamaskovaných tváří občas probliklo světlo– tu žluté, tu červené.

Rebeka se dívala navlastní odraz. Pronikavé hnědé oči, rovné vlasy schované vdrdolu pod čepicí, natváři maska chránící ji před smogem amalomocností města. Věděla, že se pod ní skrývá souměrná, zaměnitelná tvář evropského typu. Nebyla ošklivá. Někteří dokonce říkali, že je krásná. Nevadilo jí to, ikdyž věděla, že smyslem těch lichotek je vždy jen snaha osex. Zatím nepotkala jediného člověka, který by její krásu ocenil čistě pro estetiku.

Nevýhodou empatů bylo, že společenské hry nemohli hrát, protože dokázali prohlédnout, co se zanimi skrývá. Uměli lidi přečíst, pochopit, odhadnout aněkdy také ovlivnit azmanipulovat. Někteří, jako Rebeka, zvládli nasvých schopnostech vystavět potichu fungující živnosti.

Většinou onich ale nemluvili.

Jako Sang, očividně.

První lidé srozšířeným spektrem percepce, jak se jim říkalo odborně, vystoupili veřejně napřelomu milénia. Jejich vnímání přesahovalo hranice toho, co jiní vidí, slyší nebo prožívají, aniž by tyto jevy někdo mohl připsat psychické nemoci. Dlouho utajované studie dokonce konstatovaly nalezené rozdíly vestrukturách mozku, shledaly však, že empati nejsou nebezpeční pro společnost. Obvykle jen spatřovali fyzické manifestace nálad apocitů. Jiní ale uměli proniknout idomyšlenek, snů nebo vzpomínek, což vedlo kostrým debatám obezpečnosti akčasté stigmatizaci.

Netušilo se, kolik přesně jich nasvětě žije, ale veSpojenéEvropě odhady hovořily ojednom zdeseti tisíc lidí. Předpokládalo se, že první ročníky se narodily napřelomu padesátých ašedesátých let. Nikdo však nevěděl, kde přesně se objevili poprvé.

Většina empatů se vyskytovala vnejvýchodnějších oblastech Evropy, což lidé považovali zadůkaz experimentů vRuské federaci, nebo zavýsledek dlouho utajované havárie jaderné elektrárny Majak.

Jenže empati se nacházeli ijinde posvětě. VČíně aIndii byli zatýkáni, vKoreji aVietnamu vyhledáváni překupníky sbílým masem, vobčanskou válkou zmítané Severní Americe vznikly dokonce registry avlády využívaly empaty kvojenským účelům. Vyrojila se tak řada konspirací otom, kde se vzali aproč– odnovodobého Agentu Orange přes etapu lidského vývoje azmutovaný virus až pobožskou intervenci nebo genetické inženýrství té či oné vlády. Tisíce názorů aobvykle nepřátelský přístup společnosti.

Zaléta své veřejné existence se tedy empati naučili, že to nejlepší, co mohou dělat, je osvé rozšířené percepci raději pomlčet.

„Vlak přijíždí dostanice Vítězné nábřeží.“

Odtrhla pohled odokna azadívala se naodřené červené desky, jejichž rožek vykukoval zkabelky.

Sama si nebyla jistá, proč si je vlastně vzala. Muž, doněhož vrazila, se jí představil jako Thomas Park asouhlasil, že se zastaví zítra vjedenáct, abyjí pověděl víc osvé ztracené snoubence.

„Prosím,“ řekl pak naléhavě, když sní sešel poschodech kevchodovým dveřím. „Tohle je její deník. Nenašel jsem vněm nic, co by mi pomohlo, ale vy… Třeba vy vněm objevíte něco víc.“

Užuž se chystala něco namítnout, když se jí zadíval doočí ašeptl: „Prosím, pomozte mi.“

Cítila jeho zoufalství, bylo jako všeobjímající studený déšť, jako jediný akord klavíru, co člověku okamžitě rozechvěje srdce.

Sevřela prsty kolem odřených desek.

Thomas Park vděčně kývl, sklonil hlavu avyšel zedveří. Venku pršelo, slyšela, jak kapky dopadají nachodník adokaluží, otevřenými dveřmi viděla provazce deště, které halily obrysy ulice adomů dorozmlženého hávu.

Pak dveře zapadly stěžkým kovovým klapnutím aona osaměla nachodbě. Sklonila pohled kčerveným deskám vesvých dlaních, jako by nechápala, co se právě stalo. Nakonec deník schovala dokabelky, zapřela se dokliky avyšla ven dohoustnoucího deště.

Muže vhnědé pilotce už neviděla, polkly ho posprejované aneony ozářené uličky Metropole. Atak se vydala svižně přes silnici dopodchodu dometra avyrazila domů.

„Vítězné nábřeží. Příští stanice Výšiny.“

Vagón se vyprázdnil. Dál zaVýšiny jezdilo večer vždy jen pár podivínů nebo lidí příliš chudých nato, aby si mohli dovolit lepší bydlení. Skladba vevagónu tomu idnes odpovídala– kostnatá stařenka sedící narožku čtyřsedačky naproti Rebece, přes uličku cukrující se dvojička hispánských gayů, vzadní části skupinka dívek zBalkánu, jejichž propadlé obličeje aušpiněné oblečení prozrazovaly, že míří naubytovny…

Dveře zapískaly. Najednou se ozval rachot– Rebeka zvedla hlavu.

Dodveří se naposlední chvíli prudce vlámal výrostek vháčkovaném kulichu. Pořízek měl vzhledově kolem sedmnácti, vuších sluchátka, nasobě příliš velkou mikinu arozšklebené špinavé tenisky. To vše by bylo vpořádku, nebýt dvou varovných signálů. Tím prvním byl papírový sáček svyčuhujícím hrdlem lahve vlevici.

Tím druhým balisong vpravačce.

Rebeka ztuhla.

Narozdíl odostatních lidí viděla ještě jednu věc, která jí způsobila těžkost vžaludku.

Obří čtyřhlavou hyenu srudýma očima, jejíž hlavy chňapaly, štěkaly akroutily se naobludném stínovém těle kráčejícím mladíkovi poboku.

Sklopila pohled dostatečně rychle, aby si nevšiml, že si ho prohlížela.

Strochou štěstí to bude stačit.

Souprava se dala dopohybu.

Mládenec sní. Padl plnou vahou nastaršího muže, který se držel tyče udveří, zařval naněj nadávku avrávoravě se začal potácet metrem.

Rebeka viděla, jak se hyena blíží. Její zubaté hlavy vyly avztekle vyrážely postínech lidí vmetru.

Zastavil se nad stařenkou.

Rebeka ztuhla. Věděla, co se stane, cítila to.

„Uhni, píčo!“ zaječel mladík, až mu odúst odletěly sliny. Subtilní žena leknutím nadskočila. Nejspíš si ani nevšimla jeho eskapády při příchodu, teď se však hrůzou rozklepala. Vytřeštila namládence oči.

Vycenil nani zuby.

Hyena řvala.

Stařenka se chytila tyče. Rebeka se chtěla zvednout sní, ale metro sebou vté chvíli prudce cuklo dozatáčky. Rebeku to přimáčklo dosedačky, stařenka se zapotácela aupadla. Mládencem pohyb smýkl rovnou nasedačku naproti Rebece.

„Píča blbá, chachá!“ zachechtal se aširoce se rozkročil.

Rebeka se nepohnula. Vnímala, jak se prostor kolem ní vylidňuje. Cestující se mu klidili zcesty nebo dělali, že si ho nevšímají.

Stará žena se shekáním vyškrábala nanohy, muž, dokterého předtím vrazil, se přitiskl kedveřím, Hispánci využili toho, že je pozornost upřena jinam, aprchli nanejvzdálenější konec vagónu.

Chlapík sedící okus dál vedle Balkánek jen zvedl noviny výš, aby naněj nebylo vidět.

Včásti, kam mladík nastoupil, zůstala jen Rebeka, uvězněná vnejkrajnější rohové sedačce metra.

Doháje!

Dívala se dopodlahy asnažila se být neviditelná. Teď už nemohla vstát, zbytečně by nasebe přitáhla jeho pozornost. Naposledy vezprávách mluvili onásilníkovi, který vdrogovém rauši zabil dva cestující metra, před třemi dny. VMetropoli se takové věci stávaly často.

Dvě stanice. Musím vydržet dvě stanice. Adoufat, že tenhle nebude fyzicky agresivní.

Mládenec upil zflašky ahlasitě říhl. „Co ty, kundo?“ Teniskou strčil dojejího kotníku.

Ani se nepohnula, jen strnule zírala dozemě jako kolouch vystrašený světlomety auta.

„Hej, kundo! Mluvim stebou! Podívej se namě, he?!“ Zvýšený hlas apodrážděnost.

Rudý stín jeho démonů rozevřel čelisti azavyl.

Špatný začátek.

Cítila kolem sebe chlad. Nikdo vcelém vagónu neměl chuť doeskalace zasahovat, všichni mlčeli vděční, že se opilec nevěnuje jim.

Skončila vtom sama.

Atak ho poslechla. Zvedla oči odpodlahy aupřela je dotěch jeho.

Byly skelné azastřené alkoholem. Tmavé jako noc avzteklé jako nejtemnější zákoutí lidské duše.

Hlavně opatrně.

Ucítila, jak se jí ježí vlasy vzátylku, když se opatrně zanořila zamladíkův pohled.

Nemusela chodit hluboko, emoce vířily hned napovrchu jako kobylky nad polem, neuspořádané ahlasité, bzukot strachu avzteku atouhy strašit aubližovat. Plavaly vněm myšlenky nabolest, kterou někomu způsobí.

Rychle se stáhla auhnula očima kjeho kolenům. „Ano?“ šeptla.

„Řek sem, že natebe mluvim, píčo. Neslyšelas?!“

„Slyšela,“ přikývla.

„Tak si sundej tu sračku zksichtu! Vsadim se, že seš hnusná jak prdel, dyž se schováváš pod takovou mrdku!“

„Ano, to jsem,“ přitakala pokorně.

Usmál se. Líbilo se mu, že se ho bojí. Hyena spokojeně zavrněla. „Tak to sundej, hned! Chci vidět tvuj ksicht!“

Zvedla ruce azahákla ukazováky ohranu roušky. Stáhla si ji pomalu pod bradu.

Zamračil se. „Řek sem sundej, píčo, celý! Celý to sundej!“

Rebeka se zachvěla, ale přetáhla si přes uši gumičky.

„Chm. Nejseš tak hnusná, jak sem myslel. Ale seš stará,“ zhodnotil.

Přikývla. Srdce jí bušilo ajen se modlila, aby vlak brzy zastavil. NaVýšinách se nacházela policejní stanice. Třeba by dovečerního spoje mohl přistoupit někdo zmetropolitní hlídky.

Mohl by mít usebe taser astrochou štěstí iochotu pomoci dámě vnesnázích.

Ikdyž pravděpodobnější bylo, že by se stáhl naopačný konec metra jako všichni ostatní.

„Vlak přijíždí dostanice Výšiny.“

Hlášení prořízlo napjatou atmosféru vevlaku jako nůž rybí břicho. Většina cestujících se soustředila vnervózníchhloučcích kolem dveří. Stařenka mačkala tlačítko naotevření ještě dlouho předtím, než vlak začal zpomalovat. Cvakání znělo jako morseovka.

Mladík si toho nevšímal. Už měl svou oběť, jíž blokoval cestu kedveřím, aočividně mu to stačilo. Zašermoval vevzduchu mimoděk levačkou salkoholem. Zlahve se vyřinula hnědavá tekutina, cákla skrz stínovou hyenu audělala louži mezi jeho teniskami. Podle vůně laciný rum.

„Jak se menuješ, kundo?“

„Maria,“ vypálila rychle.

„Pch! Hnusný jméno! Budu ti říkat píčo!“

Metro zpomalilo. Tma zaokny ustoupila jasné záři, napřed zablikotala světla vkoridoru apak se objevila stanice.

Rebeka seděla hned zakabinou řízení, atak viděla celé nástupiště– pár lidí, které přijíždějící souprava nechala daleko zasebou, jakousi dívčinu skufrem, vysokou mužatku spudlem…

Skřípění brzd. Metro zastavilo.

Nástupní můstek ujejich vagónu zel prázdnotou, nikde nikdo.

Rebeka rychle zhodnotila své možnosti.

Vyrazit kedveřím nepřicházelo vúvahu– pořízek seděl hned naproti ní, kolena široko odsebe. Ikdyby se kolem něj nakrásně zvládla protáhnout, vuličce ňafala jeho vzteklá hyena. Amotýlek vjeho pravici značil, co by se mohlo stát, kdyby se jí pokusila zkřížit cestu.

Polkla ajen hořce sledovala, jak se zesoupravy vyřinuli lidé, sotva se dveře otevřely. Hispánský páreček, babka, chlapík odtyče, Balkánky, ti všichni rychle přebíhali dozadních vagónů nebo mířili rovnou keskalátorům.

Rebece ale najednou poskočilo srdce. Uviděla, jak dolů poschodišti sbíhá policista. Zářivě modrá uniforma městské hlídky se nedala sničím splést, bral schody podvou aočividně si nechtěl nechat metro odjet.

„Výšiny. Příští stanice Tetřinská.“

Policista už sprintoval ponástupišti.

Pět kroků.

Čtyři.

Pronikavý výstražný tón.

Rebeka zatajila dech.

Doběhl kedveřím vechvíli, kdy se zasyčením zaklaply.

Policistovy nadávky zanikly vhladkém zvuku rozjezdu. Vagón se dal znovu dopohybu.

„Hej! Hej, píčo! No tak, mluvim natebe!“ Mladík jí zamával před obličejem flaškou, jako by chtěl zdůraznit, že se Rebeka ocitla vevagónu sama sdémonem posilněným alkoholem.

„Zírej!“ Pozvedl pravici. Nato, že zněj táhl alkohol, měl pozoruhodnou koordinaci pohybů. Balisong zasvištěl, jak se otevřel azase zavřel během několika sekund.

„Působivé,“ zhodnotila srostoucí hrůzou.

„Působivý, pch! Všechny ste stejný krávy!“

Ztěla hyeny bublavě vypučela další hlava. Vybuchla vrudých cárech mlhavé krve, zatřásla se jako epileptik apak rozevřela tlamu. Zhrdla jí vyšel vzteklý novorozenecký řev.

Rebeka polkla.

Jeho vztek rostl.

Dobře, budu to muset zkusit jinak.

Nenáviděla vysávání, ale uvědomovala si, že jí nic moc jiného nezbývá, pokud nechce zkusit své šance proti noži.

Uměla to dobře, dělala to prakticky denně vkanceláři suplakanými chudáky alidmi, kteří raději chodili kní než dolékárny pro antidepresiva. Jenže tam nato měla čas aklid. Anešlo jí okrk. Navíc byl podstatný rozdíl vevysávání zčlověka, který se tomu sám ochotně otevře, ačlověka, který oto nestojí– už nejednou četla včerné kronice, jak to empat vřadách policejních vyjednavačů podělal.

Polkla.

„Píča,“ zamumlal znovu. „Všechny jste píče. Debilní otázky, debilní kecy… Já vám všem ukážu, pche! Prej lůzr!“ Zhluboka si přihnul zlahve aznovu zatočil nožem.

Jejím rukám nevěnoval pozornost, atak je pomalu převrátila dlaněmi vzhůru.

Jdeme nato.

Nadechla se apohlédla mu doočí. Dravě.

Všechny jste píče…

Všechny…

Všechny…

Uviděla tvář. Výrazná červená rtěnka, obočí domalované tužkou tak, až dívka vypadala jako dvojnice Fridy Kahlo, temné hnědé oči, okrová pleť ajméno– Alice.

Rebeka zaryla hlouběji.

Uviděla růžový župan, pod ním odhalená prsa, síťované punčochy adorozkroku zaříznuté černé kalhotky. Alice měla vruce cigaretu apod očima jako panda rozmazanou černou řasenku. Šermovala rukama, ajak se jí vyhrnul rukáv, Rebeka si všimla fialových modřin napažích irudých zanícených vpichů nažíle. Strkala domuže před sebou aječela, až jí odúst odletovaly sliny. Dech jí páchl acetonem.

Vypadni, vypadni, vypadni pryč…

Lůzr…

Smažka…

Zkurvený budižkničemu…

Vypadni…

Řvala nadávky apostrkovala ho pryč zotevřených dveří.

„Ne! Ne, Karle!“ křičela tak afektovaně, až Rebeka konečně uslyšela její hlas. „Už se nevracej, slyšíš? Vypadni! Vy-pad-ni!“ slabikovala aprala se sním odveře, které on ne ane pustit.

Jeho vztek vzrostl. Prudce škubl dveřmi.

Hrana zasáhla Alici dotváře. Křupnutí, žena se zapotácela aupadla. Zrozbitého nosu jí crčela krev. Zvedla kněmu oči, teď plné strachu, ale on se nezastavil. „Ty píčo! Co si to dovoluješ kemně? Kemně?! Kundo!“

Kopl doní.

Pak znovu.

Schoulila se.

„Pomoc! Pomoc! Andreji, pomoc!“ začala ječet.

Kopl by potřetí, ale vté chvíli ho někdo chytil zamikinu, zvedl ho dovzduchu amrštil jím dochodby.

Rána– bolest.

Karl zvedl hlavu.

Ten, kdo ho odhodil, bylo obrovské hovado ověšené řetězy. Naruce boxer avetváři dost jizev nato, aby bylo poznat, že sním umí zacházet.

Karl se sebral zezemě. „Píčo! Já ti ukážu!“ vřískl, ale jakmile se Andrej pohnul jeho směrem, rozběhl se smykem keschodišti…

„Vlak přijíždí dostanice Tetřinská.“

Rebeka sebou trhla.

„Tohle je moje stanice,“ řekla.

„Aco je mi potom, ty kundo?“ vyjel nani mladík. „Vystoupíš, až ti já řeknu!“

Pátá hlava hyeny zavrčela. Chtěla krev.

Rebeka se nadechla. Srdce měla až vkrku. „No tak, Karle,“ řekla tiše. „Já nejsem ta, které chceš ublížit. Ani se Alici nepodobám ato, že někoho zabiješ vmetru, jí neublíží. Ty skončíš akorát vbase anikdy se kní nevrátíš, přesně jak chtěla. Vážně jí chceš dopřát tohle zadostiučinění? Chceš, aby vyhrála?“

Zíral nani alkoholovým oparem všoku anejistotě, jestli skutečně promluvila ona, nebo jeho podvědomí.

Hyeny ztichly.

Kvílení brzd zpomalujícího metra.

Rebeka polkla.

Metro zastavilo.

„Tetřinská. Příští stanice Spalovny.“

Chlapík dosud schovaný zasloženými novinami vstal adošel kedveřím. Zmáčkl tlačítko, ozvalo se tiché pípání askřípění, jak se otevřely.

Rebeka roztřeseně vstala. Dívala se Karlovi pořád dozmatených očí.

Zíral nani prázdným pohledem jako pod vlivem hypnózy. Neodvažovala se sáhnout dojeho mysli, neodvažovala se zkusit nic víc, jen udělala pomalý krok kuličce.

Druhý.

Hyeny se nehýbaly.

Míjela Karlovo koleno. Otřela se ojednu zhyeních hlav.

Mladík najednou zamrkal. „Kam… kam si myslíš, že jdeš, ty píčo? Hej! Co to namě zkoušíš?! Kdo ti řek moje jméno?!“

Byla připravená. Vyrazila jako napnutá pružina. Prorazila skrze rudé hyeny, rozběhla se kedveřím.

Výstražné pípání ačervené světlo značily, že se vlak chystá odjet.

Jestli to nestihnu, jsem mrtvá.

Dveře se začaly zavírat.

„Ty kundo!“

Slyšela řev obludy, která se urvala zeřetězu. Karl ječel nadávky, jeho vztek bobtnal ažhnul acítila zněj jediné slovo.

Zabít!

Zabít!

Něco zasvištělo vzduchem.

Škvíra vedveřích byla menší amenší. Rebeka se smykem vyřítila ven. Hrana jí drbnula doramene, těsně vedle hlavy se roztříštila hozená lahev. Cosi ji škráblo nalíci.

Vyjekla, ale nezastavila. Potácivě vypadla zmetra nanástupiště, udeřila se tvrdě dodlaní. Odrazila se odnich, nehty sjela pomramorových dlaždicích avrhla se keschodišti. Eskalátor byl rozbitý, popraskané červené světýlko oznamovalo, že člověk musí posvých. Doběhla kněmu, chytila se madla.

Uslyšela odjíždějící soupravu, riskla rychlý pohled nanástupiště.

Spatřila už jen zadek mizejícího vlaku. Aprázdno.

Nikde nikdo.

Nepronásledoval ji.

Nestihl to.

Zastavila se, nohy se jí podlomily, atak se jen zapřela aposadila nakrajní schod rozbitého eskalátoru. Třásla se pocelém těle. Vruce křečovitě svírala kabelku achtělo se jí zvracet. Necítila vůbec úlevu, dokrku se jí valila jen hrůza astrach.

Vzlykla.

Věděla, že by měla vstát. Osamělá žena sedící naschodech si koledovala opotíže, zvlášť tady, veVisegrádské čtvrti, kde se to hemžilo ruskými pasáky abosenskými dealery.

Vhlavě jí znovu probleskla vzpomínka nazkrvavenou ženskou tvář.

Byla to Alice?

Nebo Lea, které si její manžel přál ublížit?

Jejich obličeje jí zakroužily před očima aslily se vjiný, její vlastní, pokrytý krví amodřinami. Dívala se nasebe samu, hnědé oči nani zíraly zprasklého zrcadla– její vlastní, apřece cizí. Ten pohled, ta tvář, tak známé, apřece tak vzdálené jako obrázek vknize…

Kdo je to?

Kdo jsem?

Ucítila vsobě pocity, které jí nepatřily, aruce se jí rozklepaly ještě víc.

Rebeka, Rebeka, Rebeka, jsem Rebeka, jsem Rebeka, opakovala si jako mantru astiskla zuby. Ruce sejí třásly, tělo se chvělo.

Donutila se zvednout. Přiměla se sevřít jindy pohyblivá madla.

Zatočila se jí hlava.

Rebeka. Jsem Rebeka.

Vykročila ponepříjemně vysokých stupních rozbitého eskalátoru. Kovově jí zaklapaly podnohama.

Jedna, dvě, tři…

Šla. Nutila sekpohybu, opakovala si své jméno, dokud nevyplňovalo celý její svět.

Skaždým krokem cítila, jak se její nervozita astrach rozpadají.

Dvanáct, třináct…

Schodů bylo devětatřicet auvýchodu ji ovanul vlhký studený vzduch. Zhluboka se nadechla. Třes ustával. Krvavé vzpomínky ahnus ašpína dneška zůstaly vpodchodu metra.

Strach zatlačila hlouběji.

Sáhla si dokapsy aucítila slabou úlevu, když prsty nahmatala klíče. Vykročila.

Cilka.

* * *

„Jo!“