U ČESKOSLOVENSKÉ VOJENSKÉ MISE V AMERICE

VZPOMÍNKY LEGIONÁŘE OLDŘICHA ŠPANIELA

KNIHA I.

U ČESKOSLOVENSKÉ VOJENSKÉ MISE V AMERICE

VZPOMÍNKY LEGIONÁŘE OLDŘICHA ŠPANIELA

KNIHA I.

© Československá obec legionářská, 2024

Photos © rodinný archiv, Library of Congress, sbírka ČsOL, VÚA-VHA Praha, wikipedia.org, 2024

Cover art © Lukáš Tuma, 2024

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2024

ISBN 978-80-88657-00-2 (Československá obec legionářská)

ISBN 978-80-278-0168-8 (Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-278-1382-7 (ePub)

ISBN 978-80-278-1410-7 (mobi)

OBSAH

ÚVODEM

ODJEZD ČESKOSLOVENSKÉ VOJENSKÉ MISE DO AMERIKY

JAK JSME SE UVEDLI NAŠIM KRAJANŮM V NEW YORKU. NÁVŠTĚVA U T. G. MASARYKA

Na návštěvě u malíře Rudolfa Růžičky

Návštěva tábora československých dobrovolníků ve Stanfordu

Zase zpět v New Yorku

Zájezd do Washingtonu

Zpět v New Yorku

ČECHOSLOVÁCI V AMERICE V ZÁPASE O NAŠE OSVOBOZENÍ

Rozmístění krajanského živlu a způsob naší práce náborové

Co se vykonalo v naší osvobozenské činnosti od počátku války

Slovenská liga

Činnost propagační

Činnost finanční a podpůrná

Vojenská akce

POZNÁVÁME TROCHU NEW YORK A ČESKOU ČTVRŤ

NAŠE PRVNÍ VEŘEJNÉ VYSTOUPENÍ PŘED KRAJANSKOU OBCÍ V NEW YORKU

VOJENSKÁ MISE DOPROVÁZÍ T. G. MASARYKA DO CLEVELANDU

ČESKOSLOVENSKÁ MISE VOJENSKÁ V PITTSBURGHU

V ČESKOAMERICKÉ METROPOLI CHICAGU

K ŘECE MISSISSIPPI A K VODOPÁDŮM MINEHAHA

K ČECHŮM DO NEBRASKY

ČESKOAMERICKÉ ATHÉNY – CEDAR RAPIDS V IOWĚ, POSLEDNÍ ETAPA SPOLEČNÉHO ZÁJEZDU ČESKOSLOVENSKÉ VOJENSKÉ MISE

PŘÍLOHY

Příloha č. 1

Příloha č. 2

Příloha č. 3

Příloha č. 4

Příloha č. 5

POZNÁMKA EDITORA

Vážení čtenáři,

jako dospívající chlapec jsem vždy velmi rád přijímal pozvání strýce Oldřicha do jeho malého bytu v našem rodinném domě a s téměř posvátnou úctou jsem si prohlížel jeho velkou knihovnu, obrazy a velké mapy na stěnách. Středobodem místnosti byl mohutný stůl s psacím strojem obložený svazky dokumentů. A právě u tohoto stolu vznikly jeho paměti na období první světové války a na události před jejím vypuknutím a po jejím skončení. Na dobu nesmírně bohatou na události, které on prožíval jako jejich aktívní účastník, ale i pozorovatel a glosátor.

Strýce jsem obdivoval jako velmi vzdělaného muže a výborného vypravěče. Vždy jsem se velmi těšil na jeho občasné návštěvy, zpravidla v neděli večer nebo o různých svátcích, kdy společně s mým otcem Františkem vzpomínali na léta prožitá ve Francii před válkou a pak i v legiích za první světové války. Rovněž vzpomínky na společně prožité mládí v Jaroměři byly pro mne poučením o historii naší rodiny a o předcích, které jsem bohužel sám již nepoznal.

Strýc Oldřich i můj otec František se narodili, spolu s dalšími třemi sourozenci, do rodiny jaroměřského měšťana, cínaře a rytce Františka Španiela. Oldřich jako nejmladší. Vystudoval Ústav pro vzdělávání učitelů v Hradci Králové, zkoušku dospělosti, jak se tehdy maturitě říkalo, vykonal v roce 1913. Po krátké kariéře venkovského učitele byl, po vypuknutí první světové války, povolán do armády a po absolvování školy pro důstojníky v záloze byl odvelen na ruskou frontu. Zde v polovině června 1915 padl do zajetí a po dvou letech pobytu v zajateckých táborech vstoupil v roce 1917 do československých legií na Rusi jako střelec u 5. čs. střeleckého pluku. Záhy nato absolvoval důstojnickou školu v Borispolu a v říjnu 1917 byl, již jako podporučík, odeslán do Francie, kde byl v květnu 1918 jmenován členem vojenské mise pro nábor dobrovolníků z řad našich krajanů v USA. Spolu s ním ji tvořili ještě tři další důstojníci 21. čs. střeleckého pluku ve Francii. Po příjezdu do USA začátkem června 1918 se členové mise setkali s T. G. Masarykem, se kterým projednali pokyny ohledně propagační a náborové práce mezi českými krajany v USA.

Oldřich Španiel (vpravo) s bratrem Františkem a synovcem Oldřichem u rodové vily, 21. květen 1950 (rodinný archiv).

A zde začíná část pamětí generála Oldřicha Španiela, se kterou se můžete seznámit prostřednictvím knihy U Československé vojenské mise v Americe, kterou držíte právě v ruce.

Činnost Československé vojenské mise v USA nebyla dosud podrobněji popsána, a proto bude tato kniha jistě přínosem i pro odbornou veřejnost. Oldřich Španiel byl však i bystrým pozorovatelem a glosátorem, který podrobně a poutavě vypráví o zajímavých lidech, krajině, událostech a vůbec o životě v USA této doby. Proto tato kniha bude jistě zajímavá i pro širší veřejnost.

Pro samotného autora pamětí byla jeho účast v misi přelomovou událostí i z jiného důvodu. Jak uvádí na jiných místech svých pamětí a jak si tuto věc pamatuji i z jeho vyprávění, rozhodoval se již v průběhu první světové války, zda bude pokračovat v kariéře vojáka z povolání, anebo se bude věnovat diplomacii, která jej vždy velice lákala a pro kterou měl jazykové i osobnostní předpoklady. Nakonec osud rozhodl tak, že se stal obojím, tedy vojákem-diplomatem. Po návratu do Francie se stal velitelem poloroty 2. roty 21. čs. střeleckého pluku.

Do vlasti se vrátil v lednu 1919 a záhy byl vyslán do Bukurešti, kde řídil repatriace českých vojáků rozpadlé rakousko-uherské armády. Následovaly mise v Bratislavě, Budapešti a znovu v Bukurešti, kde zajišťoval převoz československých vojáků vracejících se z ruského zajetí do vlasti. V roce 1920 byl odvelen do Ruska, kde se stal velitelem repatriační stanice v Novorossijsku a Sevastopolu.

Po návratu sloužil v různých velitelských funkcích, vystudoval Vysoké válečné školy ve Francii i doma a v roce 1929 byl jmenován vojenským atašé ve Varšavě. V roce 1939 odešel přes Polsko a Francii do USA. Na výzvu Čs. národního výboru působil v USA jako zmocněnec pro organizování náboru dobrovolníků do čs. vojska v zahraničí a zopakoval si tak svou misi z roku 1918. Poté byl naši exilovou vládou ve Velké Británii ustaven do funkce vojenského atašé v USA a později zastával tuto funkci i v Mexiku.

Po skončení druhé světové války zastával ve vlasti vysoké vojenské funkce a dosáhl hodnosti divizního generála. Po komunistickém puči v roce 1948 se stal pro nový režim nepřijatelným, byl nejprve přeložen do funkce velitele Vojenského historického ústavu, po krátké době ale propuštěn z armády a degradován do hodnosti vojína v záloze (hodnost mu byla posléze vrácena). Po letech přikázaného pobytu ve vesničce Vinařice na úpatí Železných hor mu bylo dovoleno přestěhovat se ke svému bratru Františkovi do rodného domu v Jaroměři.

Po celou dobu nuceného pobytu i později v Jaroměři pracoval na sepsání svých pamětí na léta předcházející první světové válce, na její průběh a dobu po ní, tak jak toto období osobně zažil. Rozsáhlé osmisvazkové dílo je svědectvím doby očima jejího účastníka a je zadostiučiněním, že alespoň dva svazky jsou, po téměř sedmdesáti letech, nyní vydány knižně.

Po dokončení tohoto díla se připravoval na sepsání svých paměti na dobu meziválečnou, druhou světovou válku a dobu po ní. Žel toto mu již nebylo dopřáno a v listopadu 1963 v Jaroměři zemřel.

Ing. Oldřich Španiel

synovec gen. Oldřicha Španiela

ÚVODEM

Na jaře roku 1918 vyslala Československá národní rada v Paříži do Spojených států severoamerických vojenskou misi, aby zde prováděla nábor československých dobrovolníků do naší francouzské legie. Dostalo se mi té cti býti členem jejím a v rámci její působnosti připadl mi ohromný náborový obvod na západě Ameriky obsahující území od řeky Mississippi až po Pacifik a od Kanady ke hranicím Mexika. Co jsem tam viděl, prožil a svými slabými silami vykonal, vyprávím v těchto svých vzpomínkách.

Poměry v Americe jsou zvláštní a příliš odlišné od našeho způsobu života ve střední Evropě i působí na formování povahy i vzhledu našich lidí neobyčejně intensivně. Již pro tuto okolnost nemohl jsem jen mechanicky vyličovat, kam jsem zajel, co vykonal a kolik dobrovolníků získal, aniž bych neuvedl, v jakém prostředí tito lidé pobývají, jak zde pracují i existenčně zápasí, a jak se zde jejich habitus nově utváří. A bylo zapotřebí k osvětlení poměrů podati i kus retrospektivy, historie v kostce o vzniku a životě některých našich kolonií a o působení významných vlastenců mezi jejich členy.

Když tyto zvláštní, vnější okolnosti si uvědomíme a zamyslíme se nad nimi, tu teprve nám vysvitne, co za oběti přinášeli naši zaoceánští krajané, přesazení do cizí půdy a v značné své části již asimilovaní. Kolik oddanosti k staré otčině projevili a jak velikou daň splatili dobrovolně krví i životy, abychom mohli opět být po staletích svobodni. Jak veliká musila být ta láska vedoucí je do výhně front, zvláště u těch, kteří se po válce chtěli opět vrátit za oceán. Stará vlast volala své syny v osudové hodině i nebyl její hlas oslyšen ani daleko za vodami oceánu. Čechoslováci Američané šli bojovat za nás a po splnění velikého národního poslání vrátili se z veliké části zpět do své nové vlasti za mořem. Všichni tito hrdinové zasluhují trvalé vděčnosti a úcty národa.

O činnosti naší vojenské mise nebylo dosud nic napsáno. Je to prvé vylíčení její práce. Je součástí historie francouzské legie, neboť všichni dobrovolníci z Ameriky sloužili v jejích řadách.

Své vzpomínky jsem rozdělil na dva oddíly. V prvém se stručně zmiňuji o poměrech Čechů a Slováků v Americe a o společném zájezdu celé mise do hlavních měst k našim největším koloniím. Myslím, že nic podstatného by se k věci již nemohlo dodat. Ve druhé části líčím svoje působení na západě Ameriky jako vedoucí západního náborového obvodu. Projížděl jsem jinými končinami než moji kolegové, i bylo by bývalo vhodné, aby i oni svoje zkušenosti vypsali. Pokud mi je známo, br. Holý, zemřevší za války roku 1943 v Chicagu, nezanechal žádných záznamů a podobně i br. Horvát, ukončivší život dobrovolně v Pensylvánii. Doufám však, že kol. Niederle vrátí se někdy ke svým deníkům a že vypíše svoji činnost v Clevelandu a ve státech sousedících se státem Ohio.

Nevyhýbám se mnohým podrobnostem, jež se mně zdály nyní již nečasovými, příliš vzdálenými. Váhal jsem, zda je vypsat, anebo vynechat. A tu jsem si vzpomněl na rozhovor s mistrem Aloisem Jiráskem za volné chvilky při svatbě generála Husáka, když mne zpovídal o mojí činnosti. Velmi naléhavě mne vybízel, abych svoji válečnou odyseu vypsal, avšak do nejmenších podrobností, nic nevynechával a nepokládal za zbytečné. Zachytit všechno, události i osoby, jejich povahu, vzhled i způsob jednání, prostě, pravdivě jako důležité svědectví. A nezapomenout ani na počasí, hlavně při akcích vojenských. Neuvěřitelné, jak mnohý zdánlivě bezvýznamný detail může býti v odstupu let nesmírně průkazným pro historika nebo umělce beletristu.

I vzal jsem si slova barda české národní slávy k srdci, a byť perem neumělým a bez uměleckého posvěcení, zaznamenal jsem vše, co jsem za oceánem v posledním roce světové války viděl, konal i prožil.

Za svého putování zabloudil jsem do malých českých zemědělských osad v Kansasu, Wyomingu, Dakotě, Oregonu a jinde, kde jsem shodou okolností byl prvým Čechem z vlasti navštívivším zdejší krajany. Bylo mi tudíž dopřáno poznat nejen veliká města s početnými českými a slovenskými koloniemi, ale i zapadlé osady, vzdálené daleko od větších kulturních středisk, od světa odříznuté a bez přímého styku s většími krajanskými celky, majícími značně vybudované národně-kulturní instituce. A s překvapením jsem zde zjišťoval, že vlastenecký zápal oněch zapadlých vlastenců se nikterak neoslabil a že pracovali stejně usilovně jako ti, kteří žili v podmínkách mnohem příznivějších.

Poznal jsem také na nesčetných případech, jak Amerika asimiluje mládež všech přistěhovalců. Je to proces přirozený u všech národností a nelze mu zabrániti. Člověk narozený v Americe z rodičů definitivně zde usazených, jest Američanem. Na té skutečnosti se nedá nic změnit. Jde však o to, aby se v těch nových generacích udrželo vědomí původu a láska a sympatie k rodné zemi otců a z toho potom kladný postoj a morální podpora, a když by bylo zapotřebí i hmotná, našich národních snah.

Cestovatelé z Čech zjišťovali před první světovou válkou, že mládež se odnárodňuje a v příliš škarohlídském posuzování situace odhadovali, že není daleka doba, kdy Češi a Slováci v Americe zcela splynou se svým okolím. Válka o národní svobodu byla i pro naše krajany velikým osvěžujícím procesem a podstatně vzkřísila národní povědomí i tam, kde již opravdu odumíralo. Československé kolonie v Severní Americe, i v ostatních státech západního kontinentu (Argentině, Brazílii, Kanadě), prožily účastí v osvobozenském boji velmi významnou epochu renesance.

V období mezi oběma válkami pozorovatelé z vlasti opět hořekují nad úpadkem národního povědomí našich krajanů. Cituji zde hlas nad jiné závažný z publikace Československá krajanská péče od Stanislava Klímy, vydané v Knihovně zahraniční politiky č. 8/1931. Ve stati o Spojených státech severoamerických čteme: „Hmotně jsou Čechové a Slováci ve Spojených státech ze všech našich zahraničních krajanů na tom nejlépe. Ne tak ve směru národním. Smutnou tuto skutečnost vyslovil nejnověji u nás Dr. Emil Sobota v článku ‚U amerických krajanů‘ v naší době 1929: ‚Jestliže před světovou válkou bylo prozíravějším pozorovatelům jasno, že český jazyk v Americe nemá budoucnosti, dnes, kdy amerikanisační asimilační úsilí bylo ve Spojených státech po válečných zkušenostech utuženo a kdy kvota pro imigranty československého původu se mizivě ztenčila, není nikoho, kdo by měl ještě nějakou pochybnost, že náš jazyk v Americe jako živá řeč nepřežije dnešní generace krajanů.‘ “

K tomu prostě dodávám, že druhá válka proti nacistickým vetřelcům přivedla do Ameriky veliký počet běženců z našich zemí, a to intelektuelně zdatnější, než byla emigrace předchozí, a boj proti okupantům se daleko intensivněji soustředil na půdě Ameriky, než tomu bylo v prvém odboji. A naše krajanská veřejnost prožila znovu stejně obrodný proces, jako tomu bylo v prvé světové válce. A nad to se vzbudil zájem u inteligentních vrstev obyvatelstva o studium češtiny, jež se nyní přednáší na některých universitách. To je však jiná kapitola a zmíním se o ni ve vzpomínkách na válku proti nacistům. Dodati však možno, že po roce 1948 masy inteligence opustily vlast a uchýlily se povětšině do Spojených států. Jde o umělce, spisovatele, žurnalisty, vědce, národohopodáře atd. a ti jistě znovu se přičiní o udržení rodného jazyka jako řeči živé.

Při práci použil jsem svých deníků, korespondence, poznámkových kalendářů, časových brožur, provolání, časopisů, výstřižků z novin, plakátů a jiných. Sbíral jsem je pilně a dovezl do vlasti. Mám ve svém archivu i slušný počet dobových snímků. Bral jsem je za všech příležitostí při cestách po celé Americe. Veškerý materiál se mi zachoval v úplnosti i děkuji za to statečnému chování mého bratra Františka Španiela v Jaroměři a jeho choti, kteří jej uchránili před pěti důkladnými prohlídkami gestapa v letech 1939–1945. Všechno mi bylo zabaveno. Němci to odvezli na nábytkovém voze, ale to nejcennější, archiv a dokumenty osobní, podařilo se bratrovi zachrániti.

Za jednoho z těchto trapných a drsných zásahů německých okupantů, kteří i z knihovny vyhazovali knihu za knihou a každou rozevřeli, hledavše dopisy posílané ode mne z emigrace do vlasti, všimli si v přístěnku u spíže hromady nějakých spisů. Byl to můj archiv a mezi ním dokumenty válečných let 1914–1918.

„Co je to?“ ptá se německý pochop. A nebojácný bratr Frantík pohotově a pevně odpovídá: „Jsem protokolovaná firma a musím uchovávat po určitou řadu let obchodní korespondenci. Podívejte se na to sami, beztak nám nedůvěřujete!“

Němec popošel k hromadě, na jejímž povrchu byla naházena obchodní korespondence a účty, velkopansky se na ně podíval, něco zamumlal a celý archiv zůstal prozatím nedotčen a přečkal čistku.

Ihned po prohlídce zanesli jej naši na půdu a tam, ve velikých prostorách, jej rozházeli mezi staré papíry a naházeli na něj různé harampádí, zbytky kachlových kamen, trouby od kamen, svazky všelijakého málo prodejného skleněného zboží, veteš, lyžařské a sportovní náčiní a jiné. A tak ten záměrný chaos zde dožil až do vítězného konce.

Když jsem se navrátil do vlasti, vzal jsem si dovolenou a využil ji k důkladnému uspořádání a srovnání archivu. Podařilo se mi všechno sehnat, nic nechybělo. A bylo toho pěkná hromádka. Vždyť jen celoživotní korespondence vydá přes 40 balíčků a sbírka fotografii jde do set snímků. Jsou to pomůcky nepostradatelné pro svědectví, jež svými vzpomínkami předkládám.

Může se zdáti, že hodnotím některou z postav jinak, než se stalo zvykem u osobností veřejně známých. Po převratu se u nás psalo o mnohých osobnostech jen v oslavném tónu a nechtěla se vidět jejich lidská tvář. Zvlášť u Štefánika se vytvořila falešná legenda s oslňující svatozáří. I neviděl se člověk s přednostmi i vadami, i nechtělo se přiznat, že veliká věc vrhá též veliký stín. Nic jeho významu a slávě jeho díla neubeře, když uvidíme, jakým byl člověkem se všemi přednostmi i nedostatky.

Lidé jsou jen lidmi a ne světci, a učme se hodnotiti je střízlivě, věrně a věcně, ale vždycky spravedlivě a loajálně. Věřme s Masarykem, že jedinec v ohromném světodějném dění jen přispívá nepatrnou sumičkou k onomu grandiosnímu kolektivnímu dílu, nepřehánějme proto jeho význam a nevytvářejme kolem jeho osobnosti nepravdivou, zbytečně nadnesenou atmosféru. Nechť pouhé dílo mluví. Jeť největším pomníkem svého tvůrce a všechno ostatní jest jen lidská sláva – polní tráva!

* * *

Za svého druhého pobytu v Americe v letech 1939–1944 měl jsem příležitost mnohé věci si opět ověřit nebo osvěžit, někde i opravit, anebo upřesnit.

ODJEZD ČESKOSLOVENSKÉ VOJENSKÉ MISE DO AMERIKY

Byl krásný jarní podvečer, když naše Československá vojenská mise, určená pro nábor dobrovolníků ve Spojených státech, dorazila dne 21. května 1918 do Bordeaux. Na nádraží Gare du Midi očekával nás zdejší Čech, sládek Malý, náš dobrý známý zdoby zájezdů fotbalové jedenáctky 21. pluku zCognacu do Bordeaux kzápasům stamními mužstvy. Pod jeho vůdcovstvím odejeli jsme do hotelu „Ubažanta“ (Hotel du Faisan). Ve spěchu setřeli jsme prach ze své obuvi aomyli saze zcelodenní túry vrychlíku Paříž–Bordeaux, ahned potom vdoprovodu našeho čackého krajana zapadli jsme do jakési malé, ale útulné, velmi dobré restaurace na břehu Garonny kznamenité francouzské večeři. Byl teplý večer, od řeky však zavanul chvílemi osvěžující vánek, ipěkně se nám tu sedělo vpříjemném rozhovoru při číších výtečného bordeauxského vína, takže jsme si ani neuvědomili, že ručičky na ciferníku již překročily půlnoční hodinu.

Příštího dne hned zrána zašli jsme si na intendanturu akpřístavnímu komisaři, abychom splnili všechny formality potřebné ke vstupu na loď akcestě přes oceán. Strávili jsme tím jednáním celé dopoledne. Potom jsme šli vykonat návštěvu kdruhému ze zdejších Čechů, panu Kramatovi, majiteli největšího kožešnického závodu vBordeaux. Pozval nás na zítřek na obec. Dnes si nás však odvádí náš milý přítel Malý do svého bytu kčeskému hodování, při němž jsme měli možnost ochutnat jeho znamenité pivo. Je sládkem ve zdejším velikém pivovaru Brasserie Atlantique ajeho výplod, krásný, zlatý mok, šíří tu slávu veliké astaré české pivovarské tradice. Bylo to pivo znamenité chuti, podobné plzeňskému, ale silnější, než jsou naše běžná piva, takže po tom dobrém obědě jsme uznali za nanejvýš užitečné dáti si, jak se po vojensku říkávalo, „čtvrthodinku šlofíka“. Nu, nebrali jsme to příliš pedanticky přesně aprobudili se až ke 4. hodině. Potom nás líbezný májový den, zde na jihu tak teplý jako unás vpozdním červnu, ale svěžejší pro blízkou přítomnost moře, vylákal kprocházce do města.

VBordeaux bylo nyní živo jako vpřetopeném kotli. Americká armáda měla tu své hlavní přístaviště nejen pro vojenské kontingenty, ale ipro onen mohutný materiál, jehož přímo gigantické zásoby se nyní hrnuly do Francie lavinovitým tokem. Bylo zapotřebí rozšířit přístav, aby mohl pojmout avčas vyložit ty ohromné počty lodí přivážející vojska Strýčka Sama zAmeriky do Evropy apřipravit volná prostranství pro veškerý válečný materiál hrnoucí se na pomoc spojencům vnevídaných počtech aobjemech. Bordeaux bylo proto zaplaveno americkými vojáky, hlavně technických zbraní, ati zde mnohá stará zařízení obrátili vpravém slova smyslu na ruby. Nejvíce nám imponovala nová čtyřkolejná trať, postavená vněkolika měsících mezi Bordeaux afrontou vseverní Francii, jež jako mohutná arterie měla živit francouzské bojiště svěžími silami mladých askvěle vybavených amerických armád.

Podobně jako při průjezdu Anglií, tak izde na americké basi vBordeaux, byli jsme fascinováni technickou pohotovostí avelkorysostí spojenců Francie, iobecně jsme došli kpřesvědčení, že Anglosasové jsou vsoučasné epoše technicky nejvyspělejšími národy istěží je kdo překoná.

Vojskem překrvené Bordeaux prožívalo vtyto měsíce velikou ubytovací krisi. Bylo tu také mnohem dráže než vPaříži. To zvlášť nás udivovalo, neboť Bordeaux leží vjednom znejbohatších vínorodých azemědělských krajů Evropy aktomu má navíc nepřeberné bohatství mořské, takže jsou zde všechny příčiny, aby tu bylo levně. Američané mají peněz jako želez aplatí, co kdo řekne, aobchodníci asi využívají té veliké chvilkové konjuktury, aby urvali, co se dá.

Jsem již vBordeaux potřetí, ale město valně neznám. Na našich zájezdech sportovních nebývalo mnoho času kjeho prohlídce. Proto schutí využívám dnešní příležitosti kprocházce vonom slunném přívětivém odpoledni. Na ulicích je živo ahlučno, kčemuž ovšem přispívá silná americká posádka, mající kdisposici množství motorových vozidel stále někam pospíchajících. Jdeme nejprve na hlavní korse města Cours de l‘Intendance, započínající na Place de la Comédie atáhnoucí se širokým prospektem, rovny jako natažená struna, přímo na západ přes město, až kokrajovým bulvárům. Je to hlavní obchodní tepna města sluxusními, mondénními výklady, jež nezadají nejlepším obchodním domům vPaříži. Obecenstvo je tu však skromnější inení tu vidět oné elegance avelkosvětského švihu jako vPaříži. Dámy jsou po většině včerném, jak je zvykem zde na jihu Francie, ajen pestré vojenské stejnokroje, mezi nimiž vynikají američtí vojenští policisté opatření bílými opasky aobušky téže barvy, dodávají odpolednímu, šumivému korsu trochu barvitosti aveselejšího rázu.

Zlatým hřebem města je palác velikého divadla Grand Théatre, tvořící celou východní stranu náměstí Place de la Comédie. Je to klidná, monumentální stavba působící dokonalou harmonií všech proporcí, čistotou linií ajemností ivýrazností sochařské výzdoby jako ušlechtilé stavby antické. Průčelí spočívá na 12 vysokých, masivních, ale vznosných sloupech, shlavicemi ozdobenými živou plastikou, připomínající košatost korintského sloupu, anad nimi na bohaté profilované rampě stojí 12 soch múz agrácií od mistra Berruera. Divadlo je dílem architekta Louise z18. století aobecně se pokládá za jedno znejkrásnějších na světě. Ije také historicky památné, neboť vroce 1871, za obléhání Paříže Němci, zasedalo vněm francouzské národní shromáždění.

Jeden zamerických vojenských táborů sželeznicí uBordeaux na poválečném snímku (Library of Congress).

Zastavujeme se zde na jeho stupních, abychom se rozhlédli po okolí. Před námi kolmo na divadlo ústí elegantní Cours de l‘Intendance. Po levé ruce máme Rue Sainte Eathérine apo pravé Cours du XXX Juillet, hlavní třídu, přetínající město od jihu kseveru. Od ní odbočuje poněkud šikmo kseverozápadu rozkošné náměstí Allees de Tournay, sfontánami apomníkem královského intendanta A. de Tournay z18. století, muže velkého uměleckého cítění aneomylného vkusu, jemuž dnešní Bordeaux vděčí za svoji krásu ivelikost. Na Cours deXXXJuillet upoutává naši pozornost honosný bílý obelisk pomníku Girondinů, srozevlátou, jako vzdušnou bronzovou sochou Svobody, čnějící vysoko vmodrém nebi nad všechny domy vokolí. Kráčíme od divadla ve směru pomníku ajiž zdálky jsou naše zraky přitahovány velkolepou fontánou Neptunovou strigami agiganty azmětí všelijakých skalisk, na nichž se tříští proudy tryskajících vod, stříkají do všech směrů astékají do podnoží, omývajíce bronzová, lesklá těla obrů izvířat. Zdruhé strany pomníku je obdobná fontána. Mírný vánek zanáší sluncem pozlacenou vodní spršku do ulice, celé okolí pomníku je jí zahaleno jako měnivým, do duhových barev hrajícím mušelínem. Procházíme tím vodním závojem na zvýšenou rampu pomníku iodtud se nám naskýtá jedinečný pohled kvýchodu na náměstí Quincences. Je to široká, volná plocha zarámovaná po stranách hustou kulisou vzrostlých platanů aproříznutá dvěma řadami elegantních železných kandelábrů jdoucích od dominujícího pomníku až ke břehu řeky, kde se onen jedinečný prospekt končí dvěma imposantními sloupy. Aza nimi je vzdušný prostor širokého toku Garonny svýhledem do dálky, což dodává onomu náměstí půvabu zvláštní lehké, jako vzdušné prostornosti ajakési nezvyklé křehkosti aelegance. Je to jistě znejoriginelnějších náměstí, jež jsem za svého celoživotního putování světem kdy viděl.

Pokračujeme ve své procházce iploužíme se po nábřeží proti toku řeky ktzv.Kamennému mostu, kam až dojíždějí lodě smořskými náklady, hlavně rybami. Na vodě je dnes živo. Čluny alodě všech kategorií aislušných velikostí brázdí vodu oběma směry. Umostu odbočujeme znábřeží kprohlídce starého města, chrámu St. Michel abizarních uliček vjeho okolí, azakončujeme ono příjemné odpolední putování upodnoží skvělé gotické katedrály St. André auvěže Pey Berland na náměstíčku stejného jména. Zde vane zoněch věkovitých skvostů francouzské architektury dech 15. století. Líbilo se nám zde, město je plno půvabu, inedivíme se příteli Malému, že se mu vBordeaux tak zalíbilo apanu Kramatovi, že je tak velikým lokálním patriotem.

Nazítří, dne 23. května, byli jsme hosty pana Kramaty, majitele velikého azde na jihu Francie velmi renomovaného kožešnického závodu. Pan Kramata má za ženu Francouzsku, je již dávno zdejším občanem, vlastní prostorný dům ve středu města aje počítán mezi zdejší smetánku. Myslím, že zde byli spolu spanem Malým jedinými Čechy, ale oba dva svojí činností anevtíravým, ale účinným způsobem vystupování mezi Francouzi vydali za desítky lidí. Oba měli významné postavení ve zdejším hospodářském aobchodním světě anikdy nezapomínali jako dobří vlastenci šířit známost českého jména anašeho úsilí za dobytí svobody, kdekoliv se jim ktomu naskytla příležitost. Pan Malý byl tělesně statný zdravý blondýn, sytého, jasného hlasu, přímého pohledu asrdečného způsobu jednání. Byl vždy úsměvný, vtipný abodrý, inemýlím se, řeknuli, že to byl krásný, přímo tradiční typ českého sládka, se všemi přívlastky pěknými muže vzdělaného, světem zběhlého avjádru nadmíru ušlechtilého. Pocházel zdobré měšťanské vlastenecké rodiny. Jeho sestra byla tehdy ve vlasti náčelnicí ženského odboru Obce sokolské.

Jakmile náš první transport zRuska přijel do Cognacu, pan Malý dal ihned osobě vědět apotom osvědčoval všem našim příslušníkům pluku, důstojníkům ivojákům, upřímné přátelství aposkytoval kdejakou materiální výpomoc, včetně bohatého pohostinství při zájezdech jednotlivců isportovních družstev do Bordeaux. Oblíbil jsem si jej hned při našem prvém setkání snad proto, že byl nápadně podoben mému příteli Bohuši Satranovi zChocně, též sládkovi povoláním. Byl to můj kolega zhradeckých studií. Odešel do Ruska atam při vypuknutí války vstoupil do České družiny apadl vroce 1915 při ústupu ruských armád vnoci z20. na 21. června udvora Mielniki, při cestě vedoucí zŽukova do Rudy Rožaniecké. Je to na haličské půdě, na jihozápad od Tomašova.

Také můj bratr Frantík, střelec 6. roty 21. pluku vCognacu, užil pohostinství pana Malého, když po skončení války přijel do Bordeaux pro cenné osobní věci svých kamarádů, svěřené při odchodu na frontu do péče pana Malého. Adnes právě mi předává pan Malý lístek od bratra. Sděluje mi, že jsou již vybaveni novou výstrojí avýzbrojí iže vnejbližších dnech odjedou zCognacu. Nemůže mne před mým odjezdem navštívit aloučí se před odchodem na frontu alespoň lístečkem.

Pan Kramata byl odlišný typ muže. Štíhlý, pohyblivý, bystrý, skrátce přistřiženou bradkou, činil dojem spíše Francouze než Čecha. Byl věkově již starší avětšinu života strávil zde ve své nové vlasti ipřizpůsobil se nejen řečí, ale ichováním amravem, což konečně bylo pochopitelné, když měl za ženu Francouzsku. Pokud se pamatuji, měl dva syny. Byl rodákem zNového Knína na Příbramsku aemigroval do Francie se svým bratrem Ondřejem. Ten, byv svoboden, vstoupil hned na počátku války vroce 1914 do francouzské armády abyl zprvých vojáků naší slavné roty „Nazdar“ vCizinecké legii. Padl voné památné bitvě uBerthonvalu dne 9. května 1915,[1] kde také tehdy zahynul náš první český důstojník nadporučík Ing.Václav Dostál.

Oběd upana Kramaty probíhal ve zvlášť dobré náladě, neboť dnešní noviny přinášejí nám řadu potěšujících zpráv onašich českých věcech, ato bylo předmětem zvlášť živé aradostné debaty. Řím hlásí, že při oslavě vstupu Itálie do války byl odevzdán Čechoslovákům slavnostním způsobem prapor na stupních pomníku Viktora Emanuela, za přítomnosti členů italské vlády avšech spojeneckých velvyslanců. VČechách prý vypukly bouře avláda vyhlásila stav obležení. Máme radost ztoho velikého rozmachu našeho úsilí, jak se nyní projevuje ve všech zemích Dohody iodporem národa doma ve vlasti, ivzpomínáme situace před rokem, kdy jsme zde byli veličinou zcela neznámou, ico se všechno za tu krátkou dobu změnilo vnáš prospěch, pro známost českého jména anašeho úsilí za svobodu. Vždyť se to zdá být až neuvěřitelné, takže nám se ztoho hlava točí. Připili jsme si při obědě na další úspěchy naší národní věci ina šťastné shledání po návratu zAmeriky. Rozloučili jsme se smilými apozornými hostiteli aslovo své jsme splnili. Po návratu zAmeriky, vprosinci téhož roku, navštívili jsme oba naše sloupy češství vBordeaux před odjezdem do osvobozené otčiny.

Od těch dob jsem se sžádným ztěchto milých krajanů nesetkal. Pokud se pamatuji, pan Kramata se stal naším honorárním konsulem vBordeaux. Opanu Malém slyšel jsem opět po dlouhých 30 létech od jeho neteře Dr.Jarmily Blažkové. Vroce 1948 stal jsem se přednostou Památníku osvobození atam tehdy byla Dr.Blažková zaměstnána. Strávila své dětství ustrýce vBordeaux auniversitní studia, kulturní historii, konala vPraze. Na veřejnost se uvedla krásným acenným dílem Žena věčná inspirace umění, svědčícím ojejím velikém rozhledu po světové kultuře aumění. Ovládá dokonale francouzsky apřeložila do češtiny sneobyčejným smyslem pro všechny odstíny jazyka Flaubertovu Salambo.[2]

Nuž, vraťme se do Bordeaux! Je opět krásný zlatý podvečer aprocházka přes náměstí Quincences apo nábřeží podél Garonny, stále živé čilým ruchem, je nanejvýš příjemná. Na večeři zapadáme do známé nám restaurace na nábřeží isedíme zde vdobré pohodě asjistou dávkou cestovatelské horečky až do půlnoci.

Konečně dne 24. května dopoledne vstoupili jsme po dlouhém dvouměsíčním čekání na loď Espagne. Je to rychlá poštovní loď francouzské společnosti Compagnie Generale Transatlantique o9200 tunách, elegantně vybavená vším myslitelným komfortem. Kotví na protějším břehu Garonny. Projíždíme touto čtvrtí mimo několika nákladních nádraží, skrze labyrint všelijakých skladišť, rozsáhlých dvorů adílen, špinavých anevlídných, až na Quai de Queyries, kde se začíná nepřehledná řada doků apřekladišť, dnes přímo přetížených všemi možnými druhy zámořských plavidel, přivážejících zAmeriky válečný materiál. Všude se to hemží dělníky aamerickými vojáky, atřebaže se pracuje pilně ausilovně, jde všechno klidně bez křiku anadávek, jako vnějaké vzorně organisované dílně. Vzpomínáme, jak by to asi vypadalo, kdyby tu řádili rakouští feláci. To by se asi jejich neomaleným řvaním třásla nebesa!

Na lodním můstku nás očekává lodní důstojník adiriguje nás vprůvodu námořníka do našich kabin. Jsme pohromadě sjedním americkým důstojníkem. Potom se jdeme ohlásit policejnímu komisaři, jenž je za války přítomen při každém přistání aodjezdu lodi. Dostáváme od něho osobní průkazy pro volný pohyb na lodi. Tím jsou naše formality skončeny. Ačkoliv odjedeme až za dva dny, 26. května, nikdo zpasažérů již nesmí loď opustit. Nenudíme se tu však, neboť na zaoceánském kolosu je vždy mnoho zajímavého kprohlížení, od strojoven až po luxusní zařízení kabin, jídelen, kluboven, čítáren iheren. Paluba je prostorná acestující se zde mohou procházet nebo si hovět na plátěných lehátkách. Ostatně na široké řece ina nábřežích se stále něco děje, co zvlášť nám, suchozemským občanům je vždy zajímavou novinkou, jež upoutá azabaví. Vzpomínáme při prohlížení překrásného zařízení lodi na naši loňskou mořskou pouť zRuska do Anglie na lodi Kursk. Tehdy jsme byli umístěni jako prostí vojáci vpodpalubí astravu jsme měli velmi špatnou.[3] Dnes jedeme velkopansky, vluxusní I. třídě, jsme representanty české armády amáme kdisposici všechny dokonalosti apříjemnosti, co jich moderní zaoceánský kolos může svým cestujícím poskytnout.

Na lodi se sešla velmi pestrá společnost. Je to dokonalá vzorkovna všech národů bojujících proti centrálním mocnostem. Převahu sice mají francouzské stejnokroje, ale jsou tu zastoupeni Britové, Američané, Belgičané, Poláci, Jihoslované, Číňané ajiní alespoň jedním ze svých důstojníků, jakož imnožství občanských cestujících. Vcelku je nás tu 424 osob, mimo lodní personál.

Přístav vBordeaux vroce 1914 (sbírka ČsOL).

Hned při vstupu na loď přihlásil se nám čínský plukovník Ho-Sui, snímž jsme se seznámili vPaříži na čaji uRusky, paní Kančalovské. Po celou cestu nám věnoval svoji roztomilou pozornost aživě se zajímal onaše osvobozenské hnutí, hlavně pak očinnost ruské legie vSibiři. Bratr por. Holý, profesor vcivilním zaměstnání, byl mu po celou cestu trpělivým vykladačem našich národních dějin ainformoval jej osoučasných českých osvobozovacích akcích abojích.

Zvýznamnějších osob byl tu kníže Poniatowski, paní Churchillová sdcerou abritská feministka paní Pankhurstová, dáma tehdy velmi populární pro svoji bojovnost za práva žen vAnglii. Poniatowski byl vpolské uniformě aplul do Ameriky za stejným posláním jako my: získávat polské dobrovolníky pro polskou armádu ve Francii. Seznámili jsme se postupně smnohými zcestujících, azvlášť nám bylo milé poznat, že paní Pankhurstová má knaší české věci velmi kladný postoj. Sama nás vyhledala asdělila, že se dobře zná sprof.Masarykem aže ve svém časopisu podporuje naše snahy. Představoval jsem si podle našich novinářských komentářů avtipů vČechách, že anglické sufražetky jsou nějaké divoženky vášnivé azuřivé, iže jsou asi všechno jiné než ženy. Byl jsem však příjemně zklamán. Paní Pankhurstová byla starší dáma neobyčejně distingovaného vzhledu. Měla krásné šedivé vlasy, souměrný oválný obličej svýraznou, energickou bradou ašedomodré, moudré apřitažlivé oči. Pleť jemná, růžová, připomínala velmi výrazně Anglosasku. Prvým pohledem činila dojem silné individuality. Každým svým slovem ichováním bylo viděti dámu velkého světa. Chodila vždy ustrojena vjednoduchých, ale vybraně elegantních anglických kostýmech azřejmě tomu cestujícímu národu imponovala.

Zato „prince“ Poniatowski se nám zdál jako společensky vybroušené aušlechtilé nikdo.

Naše Československá vojenská mise pro nábor dobrovolníků ve Spojených státech sestávala ze čtyřech členů: poručík Antonín Holý, velitel, podporučíci Miloš Niederle, Oldřich Španiel aJosef Horvát.

Poručík Holý byl muž asi třicetiletý, ženatý, zaměstnáním profesor franštiny avrakouské armádě dosáhl hodnosti záložního poručíka. Byl střední, zavalité postavy, ohnutých zad aponěkud nápadně vystouplého života. Chodil těžce, jako když důrazně našlapuje na paty, anebyl zvlášť imponujícím vojenským zjevem. Jeho paní byla Češka zúřednické rodiny vBosně. Poznal ji tam za své vojenské služby anyní tam žila přes válku usvých rodičů vSarajevě. Holý byl povahou vážný, vpráci houževnatý, vnázorech pevný avždy charakterní muž, takže byl na svém místě asvoji funkci velitele mise zastával dobře ispolehlivě. Vjednáních býval uvážlivý anikdy nepřestřeloval. Jako kamarád počínal si vzorně avzájemný náš poměr nebyl jiný než radostná, bratrská spolupráce ave volných chvílích vždy veselé soužití, ba někdy iznačné rozpustilé řádění, jež „otec“ Holý, mající smysl pro humor apro všechny kladné stránky života, nikdy nepokazil. Je to jistě jeho zásluhou, že naše americká vojenská mise byla tak dobře sladěným celkem.

Bratr podporučík Miloš Niederle byl postavou itemperamentem pravý opak Holého. Štíhlý, vždy elegantní, bystrý aživý, sčapkou posazenou švihácky na stranu, dobře se vojensky nesl ispolečensky prosazoval. Jeho zesnulý otec býval profesorem na gymnasiu vJičíně ajeho příbuzní, universitní profesor Lubor Niederle aprimář-chirurg Dr.Niederle na Kladně, muži znamenité pověsti, byli jeho strýci. Niederle studoval vynikajícím způsobem abyl také nadaný filolog. Mluvil nejen dobře francouzsky, německy arusky, ale naučil se velmi brzy ianglicky do té míry, že brzy po našem příchodu do Ameriky míval vtéto řeči krátké veřejné proslovy. Sblížili jsme se již za cesty zRuska do Francie velmi intimně azůstali dobrými přáteli na celý život. Miloš byl také dosti nadaným veršovcem avAmerice České národní sdružení vydalo sešitek jeho veršů.

Důstojníci Husákova transportu vtáboře Flowerdown ve Velké Británii. Na lavici čtvrtý zleva sedí kpt. Husák, vzadní řadě první zprava Antonín Holý, vřadě pod ním čtvrtý zprava Miloslav Niederle, devátý Oldřich Španiel (VÚA-VHA).

Bratr podporučík Josef Horvát byl náš jediný slovenský důstojník ve francouzské legii. Pocházel zpřísně náboženské rodiny evangelíků vMošovcích na Slovensku, rodišti slavného Kollára, avěnoval se theologii. Postavou vynikal nad nás všechny jak výškou, tak hranatostí. Byl dobromyslný, ne příliš hluboké inteligence, ale byv nevtíravý ataktní, dovedl být ve společnosti příjemným partnerem. Jako kamarád choval se vždycky ke každému znás soddanou věrností asnažil se být do krajnosti účinlivým. Měli jsme jej všichni rádi ačasto jsme si jej vžertu dobírali, sváděvše jej, cudného, evangelicky prostého bohoslovce, na cesty vedoucí do pekel, nastrahovavše mu za tím účelem seznamování skrásnými dívkami. Milý Josef byl však neoblomný jako jeho biblický jmenovec vzápase segyptskou Putifarkou, ašel svojí úzkou, trním ahložím obrostlou stezkou za ideálem věčného spasení. Ač theolog, nebyl zvlášť pohotový řečník ana veřejnosti mluvíval, jako když káže vkostele, přičemž zpravidla rozmělňoval to, co jsme před ním říkali my ostatní. Lidé však rádi si poslechli libozvučnou slovenštinu apozorně se vždy kněmu chovali aživě mu aplaudovali, hlavně když zdůrazňoval naši národní jednotu.

Vcelku budiž řečeno, že jsme si vzájemně dobře rozuměli azůstali dobře fungujícím celkem po celou dobu našeho působení vAmerice adobrými přáteli pro všechnu budoucnost.

Dne 26. května odpoledne byly vytaženy kotvy, loď se odpoutala od nábřeží amohutný kolos, vlečený přístavním parníkem, dává se zvolna do pohybu směrem středu řeky. Stojíme na palubě, přihlížejíce mlčky konomu zajímavému manévru ajsme pohnuti při pomyšlení, že opouštíme břehy Evropy. Loď pluje středem Garonny amůžeme nyní pozorovat ten nesmírný ruch na obou březích řeky, kde se to hemží jako vgrandiosním mraveništi. Břehy, do nedávna vněkterých místech málo oživené, anebo pusté, kolotají činorodou prací. Američané zde rozšiřují abudují horečným tempem všechna potřebná přístavní zařízení: doky, nákladiště, sklady, jeřáby, železniční vlečky, visuté dráhy, transportéry aspoustu všelijakých opatření, jak je vyžaduje složitý život achod ohromného zámořského přístavu, majícího sloužit americkým armádám za hlavní basi na půdě Francie. Přiznám se, že jsme byli tím obrovitým úsilím přímo fascinováni. Vždyť pouze na pravém břehu rozšířili Američané přístavní zařízení o15 kilometrů, což je dálka téměř čtyř hodin vydatného vojenského pochodu. Itu jsme si vplnosti asradostí uvědomovali, co za sílu získali Spojenci varmádách Spojených států, jejichž vstupem do války je osud Německa aRakouska zpečetěn. Jen, Pane Bože, houšť! Nechť ti zpupní Němci na své kůži jednou pocítí hořkost abídu porážky, jež vždy dovedli připravovat jiným snesmírnou hrubostí abezohledností.

Brzy opouštíme tok Garonny avplouváme do širokého proudu Girondy, kterou tvoří spojené řeky Garonna aDordogne. Loď pluje tiše, nešena téměř jen proudem. Procházíme se po palubě anemůžeme se nasytit té krásy líbezného pozdně májového dne itoho kouzelného panoramatu působícího jako japonská malebná féerie. Břehy Girondy se od nás vzdalují, jako by utíkaly do dálky, akolem nás se rozrůstají nepřehledné vodní plochy, mírně zčeřené aopalisující vzářivém svitu slunce ioslňující jako zrcadlo, když se zahledíme do dálky vose sluneční dráhy. Zastavujeme se na lodní zádi apodivujeme se, jak širokou adlouhou stopu zanechává loď za sebou. Je to jako šedozelený ohromný chvějící se koberec, nataženy aztrácející se do dálky na oné nesmírné hladině. Prý lze tuto dráhu pozorovat ještě značně dlouho po odplutí lodi.

Vpozdním odpoledni, kdy slunce zalévá vše kolem nás oním oranžovězlatým, měkkým světlem, přibližujeme se kústí Girondy do moře. Země nám již zmizela zobzoru. Modrozelené pruhy obou břehů, poseté žlutobílými tečkami lidských obydlí, zazářivšími občas oslnivým odleskem sklánějícího se slunce, jeví se nyní jako něžná šedavá linka, jako by nadýchnutá jemnou pastelkou. Kol dokola nás jen vodní pláně. Vpravo ivlevo tušíme ještě břehy Francie, ale na západ, přímo ve směru naší plavby, jsou jen volné, nespoutané dálky Atlantického oceánu.

Slunce se naklání kobzoru. Je ticho aklidno apouze šumivé šplouchání vody, tříštící se olodní příď, ahluboké, ale jako dusítkem tlumené vrnění lodních šroubů jsou jedinými zvuky, které svojí jednotvárností působí jako konejšivé ukolébávání. Pojednou rozčísne ono ticho dunivý, chraplavý řev lodní sirény. Šroub zastavuje svůj pohyb, ale po chvilce zapíná na novo na zpáteční chod, takže loď se pomalu zastavuje. Kotva letí do hlubiny. Zastávka vplavbě, ato prý až do zítřejšího rána.

Jdeme klodní přídi ipozorujeme okouzlující západ slunce. Zlatý kotouč se nyní proměňuje vkrvavě rudý disk. Obloha hýří fantastickými barvami od syté nachové až po tmavofialovou prožehnutou jako zahnědlý jantar zlatavými pruhy, amoře, na něž světelný kužel dopadá, je jako nesmírná nádrž vařící se krve. Všechno je poznamenáno oním nachovým zážehem, ita vysoká nebeská báň, iten lodní kolos, imy všichni, jako bychom tu stáli vzáři rudého reflektoru. Žhavý kotouč se rychle přibližuje kvodní hladině aje zvlášť zajímavé sledovat, jak poměrně prudce se pohružuje za obzor. Nejdříve se jen jeho okraj smočí ve vlnách, ale sotva si to uvědomíme, již se do nich ponořuje aza několik minut mizí vhlubinách. Po celou tu dobu velkolepá barevná symfonie nebes imoře se stále mění do sytějších ahlubších tónů, akdyž slunce zapadne za obzor, tu poslední jeho paprsky proniknou slemenem[4] vln ve zvláštních zelenorudých amatně jantarových odblescích tak jiskřivých akrásných, že se zdá, jako by po rozčeřené mořské hladině byly rozhozeny miliony pestrých drahých kamenů. To bývá nejkouzelnější chvilka při západech slunce na moři. Lodní důstojník, jenž právě není ve službě, stojí tu snámi na přídi amlčky, jako při pobožnosti, přihlíží ktomuto úchvatnému divadlu. Viděl je již tisícekráte, ale říká, že dnes je to zvlášť oslňující podívaná idodává, že nikde není majestátnějšího západu slunce než na moři. Souhlasíme sním vplném nadšení nad vším tím krásným, co nám dnes příroda poskytla.

Úder gongu svolává cestující kvečeři. Lodní důstojník při ní připomíná všem, aby měli na paměti, že jsme ve válce iže je nutno zachovávat přísně všechna bezpečnostní opatření. Loď ode dneška musí být ponořena za noci vnaprostou tmu aje zakázáno ikouřit na palubě. Není dovoleno také hlasité volání za noci, nebo zpívání avyhrávání, což všechno by mohlo přilákat vdálce číhající podmořské německé piráty. Za plavby každý cestující musí mít svůj záchranný pás stále vpohotovosti při sobě. Všechna tato opatření jsou nutná pro nebezpečí ponorek ajiž dnes, zde vústí Girondy do moře, zatemnění anaprosté ticho musí být dodržovány bezpodmínečně. Pobyt na palubě za tmy jest dovolen, ale jen za těchto podmínek.

Po večeři se opět procházíme po palubě. Je jasná svěží noc, nebeská báň hvězdami poseta. Vody jemně šumí, šplouchajíce vneustálém mořském vlnění do boku lodě; jinak však ticho ničím nerušené. Na severu ina jihu, kde tušíme břehy Girondy, vpravidelných přestávkách se matně blýská jako při vzdálené bouři. To majáky na pobřeží signalisují.

Ráno dne 27. května přidružil se knaší lodi menší nákladní parník, plující do Argentiny, apo poledni se objevil francouzský torpédoborec, jenž měl obě lodi doprovázet, pokud poplují vnebezpečných, německými ponorkami ohrožovaných prostorech.

Po jeho připlutí vyzvedla Espagne kotvy, několik zvukových signálů lodní sirény, aza chvilku nás mohutné kymácení, dlouhé atáhlé, jako když ten lodní kolos těžce oddychuje, přesvědčuje, že jsme opustili řečiště Girondy avpluli do širého oceánu. Hledíme stále ku břehům Francie, ktěm dvěma jemným linkám na dalekém východě propadajícím se za obzor, anás obklopuje jen nesmírná vodní plocha, opalisující ve třpytu laskavého jarního slunce. „Ó, valné moře bez mezí!“ Jak zvláštní pocit nespoutanosti anevyslovitelné volnosti zaleje pojednou lidské nitro při pohledu na nezměřitelné výšky nebeské báně ana nedohledné vodní obzory. Jsme tu sami, tři lodní kolosy ajinak ani tuchy nějakého života. Jen několik bílých racků, sněžně třpytivých, prohání se velegantních křivkách kolem lodí. Občas usednou na stožáry nebo se dají kolébat vlnami apotom zase provádějí své čarokrásné vzdušné reje.

Plavba byla celkem klidná, na lodi nebylo žádných příhod audálostí, ale nikdo znás nebyl schopen oddat se bezstarostnému klidu, neboť zprávy zfrancouzské fronty nebyly vtyto dny nijak potěšující. Vzpomínám si, jak jsme denně chodívali ráno před snídaní na palubu, kde na černé desce pod velitelským můstkem byly vždy vyvěšovány poslední radiogramy oudálostech na frontě. Dne29.května hlásila úřední zpráva, že Němci započali předevčírem novou, již třetí jarní ofensivu, ato nyní proti francouzské armádě mezi Remeší aVauxillonem, scílem dobýti Paříž. Nyní nám nastaly opět chvíle starostí amnohdy iúzkostí, když jsme se dočetli, že německá armáda dosáhla opět výšin nad památnou řekou Marnou mezi Château-Thierry aDoransem akonečně 1. června její předvojové skupiny dorazily až ksamotné řece.

Stál jsem tehdy vpohnutí nad tím šedivým kusem papíru přinášejícím Jobovu zvěst ihorečně jsem si domýšlel, jaké důsledky by mohlo mít proražení francouzské fronty. Což pád Paříže? Ajak by při takové osudové ráně vyvíjela se naše česká věc? Zastavili bychom se na poloviční cestě ve svém boji za svobodu abude to teprve údělem příštích generací, aby ochutnaly sladkost jejích plodů?

Vedle mne stálo několik francouzských důstojníků. Znám se snimi. Milý azvlášť inteligentní ppor. Chanoit, těsně po mé levici, pozorně čte polohlasem zprávu slovo za slovem achvilkami se zastavuje, jako by si vmysli chtěl ujasnit všechny ty zeměpisné pojmy, azase uvážlivě pokračuje. Pak mlčí vpřemyšlení, tvář soustředěná, oči vbodnuté do neblahého bulletinu. Za chvilku odstupuje aobrací se ke mně. Vidí, že prožívám stejné úzkosti aže moje nitro trpí stejnou bolestí jako on, iptá se mne, co soudím osituaci.

„Přežili jsme, mon lieutenant, za ta čtyři léta mnoho krisí, jež se nám zdály přinášet katastrofu. Nezbývá než věřit adoufat, že itato bude nakonec překonána.“

„Máte pravdu! Veřit adoufat! Mon Dieu!“ aúlevně si oddychuje.

Současně se dovídáme, že hranice Rakouska jsou všem cizincům uzavřeny. Soudí se, že tam vypukly nepokoje.

* * *

Dnes se vrátil torpédoborec ataké loď plující do Argentiny odpoutala se od nás abrzy zmizela směrem jižním. Plujeme nyní zcela sami aani rackové nás již nedoprovázejí. Noci jsou jasné, obloha poseta trsy hvězd anáš kolos se posunuje zcela zatemnělý, takže ani nejmenší skulinkou neproniká světlo zoken. Pasažéři mluví polohlasem, takže za noci se někdy zdá, jako by tu nebylo života anáš koráb se podobá nějakému fantastickému, tajemnému přízraku zpohádky.

Spřátelili jsme se snaším americkým důstojníkem aprožíváme sním mnohou rozmarnou chvilku. Je to duchovní methodistické církve aslouží dobrovolně uamerické pomocné organisace YMCA (Young Men Christian Association), mající za účel budovat pro vojíny zátiší, klubovny, herny, čítárny aprodejny zákusků, azpříjemňovat jim život vpoli ivtýlu front. Je to starší pán, příjemného vzhledu, prošedivělý, růžových tváří alaskavého pohledu svých modrých očí. Typický Anglosas! Je vždy mírný, jako shovívavý, ausměvavý. Do živějšího tempa se dostává, když horlí proti alkoholu, je přísným prohibičníkem abojovníkem tohoto hnutí, jemuž se podařilo nakonec prosadit vAmerice úplnou prohibici. Víme, že nakonec to způsobilo více škody než dobra, neboť to dalo vznik masovým pašeráckým agangsterským organisacím dovážejícím hromadně podloudným způsobem alkohol do země apůsobícím demoralisačně na celý veřejný život ve Spojených státech do té míry, že ještě po dvaceti létech po zrušení prohibice všechny následky toho mravního rozvratu nebyly odstraněny.

My sNiederlem rádi popijeme dobrého vína, zde na francouzské lodi je vhojnosti aznamenitých kvalit, aněkdy po večeři neopovrhneme iznamenitým francouzským koňakem, jímž jsme se vBordeaux slušně zásobili na dalekou cestu. Atu starý pán snaží se nás přesvědčit, jak si škodíme na zdraví ačeho krásného avelkého bychom se mohli dožít, když nebudeme pít. Amy zase voplátku mu vytýkáme, že hřeší, když zavrhuje tak skvělé dary přírody od Boha nám udělené. Vždyť písmo svaté nezakazuje pití. Již ve starém zákoně se přece dočítáme, že Noe pil adůkladně přebral, neznav účinku vína, jak se vPísmě praví. Anevytýká se mu to, nýbrž se odsuzuje jeho nehodný syn za to, že se mu vysmíval. Ajak umladých, rozpustilých vojáků vždy bývá, rádi jsme si našeho mravokárce dobírali aněkdy večer na lůžkách jsme předstírali, že si vzájemně zavdáváme, podávajíce si lahev skoňakem. Astarý pán nad námi jen kvílel ahořekoval, anakonec prohlašoval, že mu nic nezbývá, než se za nás modlit kBohu, aby nás osvítil anapravil.

Vcelku jsme se měli velmi rádi adenně jsme se procházívali společně na palubě.

Veselo bývalo také snaším Benjamínkem, Josefem Horvátem. Říkali jsme mu „náš Josef“. Byl to hromotluk, ale srdce neměl zvlášť junácké. Když jsme vyjeli na moře, tu jsme zjistili, že prvé noci Horvát spí ustrojen vkalhotách. Pouze blůzu aboty si svlékl. Vylezlo zněho, že tak činí kvůli ponorkám. Kdyby prý loď byla torpedována, aby nemusil skákat do moře ve spodním prádle, že prý je voda moc studená. Nu, to bylo něco pro nás. Těch vtipů anápadů.

Důstojníci zrumunského transportu vCognacu na konci roku 1917. Zleva Josef Horvát, Dr.Václav Žáček, Václav Pán, Jan Reš aJan Lexa (VÚA-VHA).

Když se potom svlékal, tu ráno zjistil, že mu chybějí ponožky. A, samozřejmě, zlobil se na nás, že prý jsme mu je schovali. Příští ráno se to opakovalo. Již druhé zmizely. To Josefa přivádělo do varu azle se na nás sápal. Dušovali jsme se, že jsme mu ponožky nevzali, ale nevěřil. Zavolali jsme proto stevarda aptali se jej, jak si to máme vysvětlit. Sklidem nám vykládal, jako naprostou samozřejmost patřící kpůvabům mořského cestování, že to dělají krysy aukázal nám pod Horvátovým lůžkem díru, kde asi zmizely jeho ponožky. No, pěkně děkuji za ty příjemné společníky! Jsem vtuto chvíli rád, že mi připadlo horní lůžko, neboť cítím ktěmto potvorám přímo nepřekonatelný odpor.

Dne 2. června vpluli jsme do studeného proudu, valícího se od Grónska podél pobřeží Nového světa hluboko kjihu. Projevilo se to citelným chladem, že jsme si musili obléci pláště. Vpoledne hlásí pozorovatel vdálce plovoucí ohromný ledovec. Blížíme se kněmu avšichni cestující, vzrušení onou zvláštní podívanou, stojí na lodní přídi aživě debatují, připomínajíce, že před léty podobný lední velikán vtěchto místech zpečetil osud Titaniku. Pod dojmem této katastrofy apři pomyšlení, že vidíme jen nepatrnou část onoho ledního kolosu aže větší jeho díl je pod vodou, pohled na modrozelenavou masu ledovce vzbuzuje vpřítomných tísnivý pocit, třebaže je to zjev malebný aměnivostí svých křišťálově čistých barev hrajících na slunci všemi tóny duhové škály, nesmírně malířsky působivý.

Dnes zase docházejí nemilé zprávy zbojiště. Němci se dostali již kMarně! Nálada mezi všemi vojáky velmi vážná!

Kdosi zmých kamarádů na mne prozradil americkým dámám, že hraji trochu na klavír aode dneška až do příjezdu do New Yorku nedají mi pokoje inenechají se urážet ve svých hudebních citech mým nedokonalým amatérským vyhráváním.

Dne 4. června dopoledne objevilo se na obzoru loďstvo asi 30 plavidel. Byl to transport amerického vojska do Evropy. Mnoho mávání apozdravování. Kdo zvás, chlapci, jede na svou cestu poslední?

Současně připlul naší lodi vstříc americký parník, jenž ji povede zaminovanými prostory do newyorkského přístavu. Zítra prý spatříme břehy Ameriky.

Jsme již 12. den na lodi aza tu dobu jsme se seznámili světšinou cestujících vnaší I. třídě, hlavně sdůstojníky ažurnalisty, ivyužili jsme těchto známostí kjejich informování onašich českých věcech. Dnes, vposlední večer na lodi, bude uspořádán na rozloučenou koncert ve prospěch Francouzského červeného kříže, při němž pronesou proslovy zástupci bojujících národů na lodi přítomných. Za Američany mluvil Dr.W. Peirce, za Francouze kpt. Guillaumie, za Italy mjr. L. Falchi, za Portugalce generální konsul de Mesquita, za Číňany plk. Tseng-Whang aza nás náš staršina por. Holý. „Prince“ Poniatowski byl sice členem pořadatelstva, společensky se tu stále velmi aktivně prosazoval, ale proslovu neučinil. Poláci jaksi vždy si hrají na enfant terrible amusí mít své výjimky. Náš Holý promluvil francouzsky stručně avšem srozumitelně onaší národní problematice. Hlavním řečníkem večera byla paní Pankhurstová, jež promluvila poučeně ařečnicky brilantně osoučasné mezinárodní situaci. To byl zlatý hřeb večera.

Hudební program za mnoho nestál. Obstarali jej dámy apáni zpublika, povětšině průměrní amatéři. Přímo hrůzu vzbudil vnás improvisovaný francouzský pěvecký kroužek. To naši vojáci jsou jinými mistry vtomto umění!

Tombola se však vydařila, neboť mezi cestujícími bylo mnoho zámožných jedinců, kteří se dali vidět, takže se Francouzskému červenému kříži odvedla slušná dávka peněz.

Nálada byla velmi animovaná. Snad ktomu přispěla poněkud utěšující zpráva, že Němci již nepostupují tak prudce jako vprvé dny ofensivy. Spojenci počínají situaci ovládat atlak nepřátelských armád účinně zabrzďují.

Ráno dne 5. června posedla všechny cestující nová cestovní horečka. Každý se připravoval na přistání vNew Yorku ana lodi byl nezvyklý ruch astálé přebíhání. Náš milý čínský přítel, plk. Ho-Sui, nerad se snámi loučil arozcházel. Oblíbil si nás aspohnutím přinesl svůj památník, do něhož jsme se mu musili zvěčnit. První česko-čínské vojenské styky!

Měl jsem vtomto okamžiku pocit slavnostní, přímo velebný. Stál jsem tu jako ve snu anemohl jsem nezalétnout vmyšlenkách nazpět apřehlédnout všechno to, co jsem prožil od počátku války, od vstupu do rakouské armády až po dnešní den. Co za životní pouť plnou dramatických vzruchů apřímo romantického spádu arozmachu. Jak bohatý to život, jaké naplnění jeho.

Pohled na newyorský přístav na začátku 20. století, vlevo socha Svobody, vpravo Ellis Island, kterým museli projít všichni přistěhovalci (Library of Congress).

Table of Contents

ÚVODEM

ODJEZD ČESKOSLOVENSKÉ VOJENSKÉ MISE DO AMERIKY