Copyright © František Kotleta, 2023

Illustrations © Lenka Tarwari Jandová, 2023

Cover art © Jiří „Arbe“ Miňovský, 2023

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2023

ISBN 978-80-278-0109-1 (print)

ISBN 978-80-278-1283-7 (ePub)

ISBN 978-80-278-1284-4 (mobi)

ISBN 978-80-278-1285-1 (pdf)

Památce Adolfa Vodičky (1913–2012), španěláka, vojáka a kamaráda. Tu Tvou historku o tom, jak jsi při ústupu na řece Ebro potkal Ernesta Hemingwaye, bych vydržel poslouchat celý život.

V jedné předaleké galaxii…

Vesmír je kruté místo. Právo na život má pouze ten, kdo si jej uhájí v boji. Taková jsou pravidla tam venku. Lidé se je dozvěděli v den, kdy na jejich planetu zaútočila invazní flotila civilizace enlilů. Krátká, ale tvrdá válka srazila lidstvo na kolena a udělala z něj otroky mimozemských dobyvatelů. Otroky, kteří si zaslouží život, jen pokud budou svým majitelům věrní a užiteční. Jenže lidé se nevzdali. Kapitán české tajné služby František Moravec připravil plán na záchranu lidstva, který sice ztroskotal, ale jemu se podařilo aspoň získat starou nákladní loď, tajně vybavenou technologií tajemných rutašů – prastaré vesmírné rasy, jež se nyní skrývá před světem. Na lodi Kraksna pluje s ruským poručíkem Gerasimem, mimozemšťankou Agou, tajemnou Amandou, unesenou mimozemšťany dlouho před začátkem invaze, a polskou profesorkou Dankou Krasiński. A s odhodláním škodit enlilskému impériu a jeho bitevním flotilám. Ano, na první pohled to není nejostřejší posádka, ovšem není všem dnům konec a lidé koneckonců vždycky dokázali překvapit.

Setkání na konci vesmíru

„Oco, že bude její kloaka přesně pasovat na můj panachým?“

Gerasim hlasitě popotáhl aplivl to všechno na zem. Zelená věc na podlaze trochu vypadala jako sumran, rasa, kterou jsem na téhle planetě potkal poprvé. Kromě toho, že připomínali velký slizký blob, který měnil svou strukturu trochu jako améby, měli dvě přednosti. Jejich kyselinou naplněný organismus dokázal proměnit toxické odpadky na neškodný bioodpad. Ataké krásně recitovali poezii. Na Ereškigalu se využívali pro to první.

Rus nabral znosu ještě jednoho sumrana atentokrát mi ho plivnul pod nohy.

Dělat grázla mu šlo výborně. Schválně komolil slova apřehrával, ale tady si toho nikdo nevšiml. Vhospodě se nacházelo možná sto dělníků dobrých dvou desítek rozličných mimozemských druhů. Posedávali nebo polehávali na různě tvarovaných, ahlavně snadno tvarovatelných sedačkách apili ajedli. Především pili. Tohle byla levná nálevna pro námezdníky zloděnic. Tady se hlavně pilo.

Amanda si zívla.

„Až mi jazykem vyčistíš moji parádně zapařenou kloaku, nechám klidně tvůj panachým brousit podpatky svých bagančat. Víc ti stejně nikdy žádná samice nedovolila,“ pronesla tak, aby to každý slyšel.

Konečně se na nás obrátila pozornost dvacítky nejbližších dělníků. Začínali tušit zábavu zdarma.

Povzdechl jsem si. Jednak jsem od toho faux pas sGiuseppeho svatbou neměl Gerasima nechat cokoliv vymýšlet ataké mi došlo, co za rozličné nepřístojnosti naši malou Amandu naučili Mirsové, zatímco se za ní Ital sVodičkou hnali přes půl vesmíru.

Sáhl jsem po poháru sirasky adopil ho. Pak jsem si potáhl zkarské cigarety avypustil ke stropnímu větracímu systému oblak hutného dýmu. Jestli jsem něco na Ereškigalu oceňoval, tak naprosto nejlepší trh vcelém vesmíru. Pět planet Adadského kolegia se hemžilo nejen rozličnými rasami, ale inepřebernou nabídkou zboží zjejich domovských světů. Vkapse jsem měl dokonce tabatěrku plnou dutinek nacpaných divakem– opojným kuřivem zPlanety tisíců světel.

„Otravuje vás tento muž, ač šarmantního zjevu, přec mravů nevybraných?“

Slova patřila seržantu Juarézovi. Nebyl onic moc starší než Amanda. Jako trouba nemluvil běžně, měl to ve scénáři.

Bože můj, tohle amatérské divadlo by neunesla ani prkna, co znamenají okres někde vHorní Branné, při 1158. realizaci Cimrmanova Dlouhého, širokého akrátkozrakého.

„Hle, já mu vyzvu…“

„Hle, já ho vyzvu na souboj, který prokáže, že jsem hoden chránit vaši čest, spanilá dámo,“ napovídal Gerasim, čímž malinko vypadával zrole zlovolného padoucha. Podobně jako Juaréz měl na sobě šedou dělnickou kombinézu. Vypadal vní trochu jako chlapeček, který se ztratil vlese apolicisté mu na služebně navlékli něco, co našli ve skříni zpadesátých let. Divoce trčící chlupy pod nosem, které měly být pokusem omužný knír, tomu nepřidávaly.

„Děkuji za pomoc, švarný jinochu, ale já sama…“

Amanda se rozesmála. Také vypadla zrole. Nebylo se co divit. Nezbylo než improvizovat. Vstal jsem acvrnkl po Gerasimovi zbytek divaku.

„Co čumíš, zmrde?“

Jasně, Shakespeare to nebyl, ale co si pamatuji, vnonstop herně UBouráka na Letné to jako začátek rvačky fungovalo vždycky.

Gerasim se na mě otočil azavrtěl hlavou. Se scénářem si dal vážně práci, nechtělo se mu jej opouštět. Evidentně byl ale jediný, kdo ho nezapomněl.

„Tvoje bába taky čumí. Chtěl jsi mi ojet čubku. Pojď ven, nebo ti ten ksicht rozkopu tady,“ přisadil jsem si. Tvoje bába fungovala vždycky.

„Hle,“ pokusil se vrátit do role Juaréz, ale vzhledem ktomu, že jsme měli už dost publika, vrazil jsem Gerasimovi jednu do zubů. Dopadl na stůl za sebou ashodil zněho několik pohárů vyrobených zvelmi lehkého materiálu, takže ty, které nebyly naplněné alkoholem nebo rigou, zdejší obdobou kávy, se rozletěly dobrých pět metrů okolo. Poručík se nenechal zahanbit. Vyskočil na stůl azkusil mě kopnout. Uhnul jsem apodrazil mu nohy. Nový pád na záda ho musel zabolet. Až jsem se lekl, jestli jsem mu neublížil, ale za to strašné divadelní představení si do zubů zasloužil. Amanda se mi vrhla na záda aza ohlušujícího jekotu do mě začala symbolicky bušit.

„Hle, já ho vyzvu na souboj, který prokáže, že jsem hoden chránit vaši čest, spanilá dámo,“ vzpomněl si konečně Juaréz, ale to už všude okolo začala mela. Chytl jsem totiž Amandu za ruce amrštil ji po kroužku dělníků, kteří se dosud naší eskapádou bavili. Španělka byla skoro dokonalá opička kapucín. Dopadla na nohy azvýskoku trefila do brady jednoho zmerdaků. Přitom, posílena adrenalinem amým příkladem, vykřikla: „Co tak blbě čumíš, kriple?“

Inu, Vodička by zní měl radost. Úplná holka zHavířova.

Merdaci vstali jako jeden muž. Nebo jako jeden kůň, jak by řekl Gerasim, načež by ho profesorka Krasiński jako vždycky opravila na kentaur. Právě tak totiž vypadali. Měli čtyři nohy, přičemž jejich přední pár občas sloužil jako ruce. Skutečné paže pak měli oněco kratší azatraceně silné. Když se postavili na zadní, mohli měřit skoro tři metry.

„Zpřelámu ti kosti, špíno,“ zavrčel jeden znich.

Hlavu rozhodně neměli koňskou, ale ani lidskou. Lebka byla protáhlá, svýrazně vystouplou bradou, apokrytá tvrdou kůží chráněnou šupinami.

„Tvoje bába mi zpřeláme,“ odsekla Amanda akopla ho do obličeje.

Ostatní merdaci zařvali apřevrhli další stůl snápoji ajídlem. Amanda uskočila apružně dopadla do dřepu. Vyrostla mezi rozličnou emzáckou zvěří vkulšešské zoo avpodobných okamžicích to bylo poznat. Ikdyž se Lojza aostatní snažili vštípit jí trochu toho lidství, velmi často se stávala znovu… no, prostě Amandou.

Vrhla se na podlahu aprvnímu merdakovi se svrčením zahryzla do šlachy levé přední nohy. Apak ho se vší vervou kopla do… jeho panachýmu. Vzhledem ktomu, že merdaci měli šest varlat (občas jsem na ně narazil vdělnických sprchách, takže jsem znal mnoho detailů, které bych raději, kdyby mi zůstaly skryty), zařval bolestí aodskočil na zem, kde se mezi rozlitým alkoholem pokoušel otanec svatého Víta.

Vchumlu se objevil Gerasim. Nejspíš aby si zchladil žáhu, začal boxovat do nejbližšího merdaka. Na pomoc mu přiběhl Juaréz. Vbitce se cítil mnohem jistěji než při deklamování Rusova pokusu ovesmírné bratry Karamazovy. Udělil pár direktů na střídačku dvěma merdakům, až se jednomu spustila načervenalá krev. To mě překvapilo. Málokdo ve vesmíru krvácel ve stejné barvě jako lidé.

Netrvalo dlouho amerdaci se vzpamatovali zšoku, že si na ně vůbec někdo dovolil. První kopl Amandu do hrudi tak silně, až proletěla kolem mě, anezachytit ji Juaréz, zastavila by ji až následná zeď. Další prostředním párem končetin drapl za kombinézu Gerasima anavzdory Rusovým statečným (učlověka spíše šíleným) pokusům dávat jeho obří hlavě čelíčka– což merdaka spíš pobavilo, než aby mu to ublížilo– mu naložil rukama několik úderů. Gerasimovi tím zlomil nos, takže co se červené tekutiny týče, bylo to jedna jedna. Nejspíš by mu zlomil ivšechno ostatní, kdyby se prostorem nerozlehl hromový hlas výčepního: „Okamžitě vypadněte zmý putyky. Všichni!“

Až mě zabolelo vuších. Merdak pustil Gerasima, který navzdory schytaným ranám elegantně dopadl na obě nohy ahned udělal několik úkroků vzad, kde jsme se seřadili všichni čtyři bok po boku apodívali se na výčepního.

Říkalo se mu Mumínek. Jméno odpovídalo jeho čtyři metry vysoké postavě široké na metr, spěti páry horních končetin. Jiné vlastně neměl, protože po zemi se pohyboval pomocí svého mrštného plazího těla. Vážil možná tři metráky. Jeho paže byly dlouhé, silné ahbité. Seřezal by nás tu všechny na hromadu jako bandu nezbedných dětí, aještě stihl čepovat sirasku. Patřil krase rozzanů. Pocházeli kdoví odkud, ale pokud jsem dobře pochopil, jejich planeta byla známa nejlepším alkoholem ve vesmíru ajejí příslušníci se živili tím nejcnostnějším povoláním, které existovalo– prodejem chlastu. Aby ne, jeden rozzan zvládl obsluhovat tolik hostů, co by jinak svyplazeným jazykem stihlo deset průměrných servírek zBrna. Ato neměl ani jednu bradavici, natož syfilis, což vbrněnských pajzlech býval standard.

Mumínek se připlazil asi otři metry blíž knám, aby svým slovům dodal váhu. Nemusel. Pakovali jsme se ze dveří, než bys řekl „Kdy už přestane Kraksna smrdět?“, amerdaci za námi.

Vypadli jsme do ulice ahnali se pryč. Gerasim se sice trochu motal aAmanda ztěží popadala dech, ale zhlavní cesty, která vedla do Mumínkova podniku, kam chodili popíjet hlavně dělníci zloděnic, aby zapomněli na těžkou práci, mizerný plat anulovou budoucnost, jsme stihli vběhnout do boční uličky mezi sklady patřící ocelárnám. Jenomže sdvěma nohama se něčemu, co je víc kůň než člověk, utíká vážně špatně. Zvládla by to možná Amanda, kdyby teď nesípala anenaříkala, že jí nejspíš zlomili pár žeber.

Merdaků bylo šest, takže měli navíc ipočetní převahu. Vepředu stál chlápek, co ho Španělka kopla do koulí. Vypadal fakt nakrknutě. Zbylých pět se netvářilo onic přívětivěji. Většina znich byli předáci avloděnicích se jim od dělníků dostávalo spíš úcty, než že by jim někdo vycamral zasloužený alkohol po šichtě, kousal do nohou anakopal do koulí. To, že měli funkce, nijak zvlášť nesouviselo stím, co uměli nebo znali, ale byli prostě dříči. Vydrželi víc než ostatní. Makali tvrdě aneznali odpočinek. To samé chtěli ipo dělnících avyšším šéfům jejich dril vyhovoval.

„Polámeme vám kosti. Budete rádi, když na vás zbyde flek na podlaze vdobročinném špitálu,“ pronesl Suflak. Vlastně mě překvapilo, že mě nepoznal. Byl to předák úseku, na němž jsme makali. Ale nejspíš mu všichni příslušníci jiných ras přišli stejní, a navíc lidí pod ním makalo deset. Další byli rozprostření vjiných úsecích apracovních skupinách.

Za merdaky se vtu chvíli ozvalo něco jako odkašlání. Vzápalu vzteku si toho nevšimli, takže se zvuk ozval znovu ahlasitěji. Teprve teď se otočili aspatřili…

„Já věděl, že to dneska bude blbej den,“ povzdechl si jeden znich.

Měl pravdu.

* * *

Aga zaútočila rychle, tvrdě abez emocí, jak měla ve zvyku. Nejbližšího čtvernoháka přerazila ocasem, dalšímu zlomila jedním pohybem obě přední končetiny. Vtu chvíli jsme na ně naběhli imy ostatní. Amanda se sípavým ječením, my ostatní opatrně, abychom nedostali větší nakládačku než vbaru. Obavy nebyly na místě– teď jsme měli převahu my.

Než jsem se dostal kSuflakovi, ještěrka mrskla ocasem pod dalším merdakem amy slyšeli jen lámání kostí. Další se chvíli bránil, ale stejně skončil také na zemi vbolesti akvílení.

Suflaka jsme si vzali do parády my. Já mu dal pár ran pěstí do hrudi, Juaréz schytal kopanec aGerasim mu zkoušel vykloubit ruku, zatímco Amanda na něj vyskočila azačala ho škrtit. Suflak se bránil srdnatě. Loktem vrazil do Gerasima, Amandu setřásl, takže skončila na zemi vedle poručíka, apo mně se párkrát ohnal tvrdými údery. Nemohl do toho dát kvůli ostatním tolik rychlosti, takže jsem všechny vykryl celkem bez bolesti. Tu naopak pocítil můj předák. Aga ho chytla za zadní nohy asrazila jej kzemi. Pak mu je velmi metodicky polámala.

„Ty vole, tvojí ženě bych nechtěl odporovat,“ usmál se Gerasim, když se znovu postavil.

„Můžu vtom lámání končetin klidně pokračovat,“ ozval se mu za zády ještěrčin hlas.

„Eh, zrovna jsem mluvil otom, že jsi naše spása, žena, která vyřeší každý problém, naděje našich životů, hvězda zářící…“

„Gerasime?“ řekli jsme sAgou prakticky ve stejnou chvíli.

„Ano?“

„Drž, prosím tě, hubu.“

* * *

Druhý den jsme nastoupili na úsek ve správný čas. Vstali jsme dřív, abychom zamaskovali následky včerejší rvačky. Hlavně Gerasim si musel napudrovat nos, aby nevypadal, že by snad měl stou včerejší výtržností cokoliv společného.

Nástup před šichtou apo šichtě byl každodenní povinnost. Dělníci si odpípli, že nastoupili na směnu, avečer jim na čipu při dalším pípnutí přistála částka za celodenní práci. Málokdo totiž vydržel makat vloděnicích déle než pár dnů vkuse ašéfům to bylo jedno. Nepotřebovali se starat ozaměstnance. Přesto platili dobře. Proto se na Ereškigal táhli dělníci zdesítek okolních solárních systémů. Za pár let tvrdé dřiny si často vydělali na slušný zbytek života kdekoliv jinde.

„Kde je Suflak?“

Stála nás tu seřazená skoro stovka. Včera to bylo ojednoho víc, abyl to právě předák.

„Kde je Suflak?“

Ars nikdy nezvyšoval hlas. Ostatně, žádného adada jsem nikdy neslyšel zvýšit hlas. Ne snad, že bych jich za dva týdny, co jsme na planetě, tolik potkal. Vymírali. Jako každá stará rasa. Patrně to byl nevyhnutelný trend životního cyklu jakéhokoliv inteligentního živočišného druhu– jasně, smenšími výjimkami jako třeba chany, které žily dost dlouho na to, aby se úspěšně množily anavzdory ústrkům, genocidám aválkám jejich počet rostl. Ne tak adadové.

Ve svém koutě vesmíru vybudovali prosperující abohaté průmyslové atechnologické impérium, ale aby vtom mohli pokračovat, potřebovali zástupy dělníků prakticky na všechno. Atak jim otevírali brány svých planet adobře jim platili. Měli ovšem jedno pravidlo– nikdo nesměl být na planetě déle než deset oběhů Ereškigalu kolem slunce. Zpohledů lidí to bylo nějakých pět apůl roku.

„Leží vdobročinném špitále. Včera se prý popral snějakými sumrany anebude pár dnů pořádně chodit,“ pronesl jsem po chvíli. Merdaci se hojili velmi rychle, takže jsem doufal, že Aga odvedla svou práci tak dobře, aby nám dala alespoň týden bez předáka.

„Zatracení sumrani. Nesnáším je skoro tak moc jako tu jejich pitomou poezii,“ zabručel Ars.

Na adada byl poměrně vysoký, bezmála sto padesát centimetrů. Průměrní adadové mívali sto čtyřicet, někteří byli imenší. Malou výšku vynahrazovali zavalitým tělem asilnými pažemi. Amanda jim říkala trpaslíci. Vlastně tak vypadali. Jenom měli černou hrubou kůži, která mi spíš připadala jako něco příbuzného spozemskými plazy než slidmi. Dvě silné tlusté nohy advě mohutné ruce byly odkazem tvrdé práce, na níž postavili svůj úspěch. Hlavy, ty měli dokonale hmyzí. Takoví muší trpaslíci.

„Dobře, potřebujeme nového předáka. Kdo je tu dýl jak týden atroufá si?“

Chvíli jsem počkal, abych nevypadal moc horlivě, apak jsem vystoupil zřady.

„Já, pane. Jsem pro tu práci kvalifikovaný. Dělám něco podobného celý život, sledoval jsem…“

Lhal jsem, jako když tiskne, ale lhal jsem jediný. Ostatní dělníky jsme před raním nástupem motivovali (rozuměj uplatili nebo jim vyhrožovali), aby se otu funkci nikdo neucházel. Potřeboval jsem se dostat kté funkci, abych měl větší možnosti, jak naplnit náš plán. Připravenou řeč ale nesouhlasným pohybem hlavy adad zastavil.

„Neudělám předáka zpetragunovýho rebela. Nechci tady žádný divakový večírky,“ prohlásil rozhodně. Zavrtěl jsem překvapeně hlavou. Na cestách jsem si zvykl nosit Jednotykadlákův kabát. Nenapadlo by mě, že takhle daleko od Planety tisíců světel by vůbec někdo mohl něco tušit opetragunu.

„Skvělý tah, kapitáne,“ ušklíbl se Gerasim.

Adad se rozhlédl aukázal rukou na Amandu.

„Jaký máš pohlaví?“

„Docela pěkný, šéfe,“ odpověděla zmateně, ale pak jí došlo, že se ptá na to, zda je samec, samička, nebo cokoliv mezi tím, takže dodala: „Samice.“

„Březí?“

„Ne, pokud vím.“

Teď jsem protočil oči já. Amanda nám nějak rychle vyrostla.

„Budeš předák. Tady máš rozpis dnešní práce. Pořádně je zapřáhni, už jsme ztratili dost času. Ana toho feťáka si dej pozor. Klidně ho vyhoď, když nebude makat,“ pronesl mým směrem.

„Skvělý plán, kápo. Skvělá taktika. Nejsi ty Rus?“ dál si mě dobíral Gerasim. Ignoroval jsem ho. Podíval jsem se na Amandu, která srozzářenýma očima předstoupila před dělníky.

„Slyšeli jste. Makat, až se zvás bude kouřit!“ zařvala.

„Akurva,“ povzdechl jsem si, zatímco jsem se řadil zpátky mezi ostatní dělníky jako zpráskaný pes.

„Výborně. Bude potřeba hodit kostrou. Za několik oběhů přiletí na inspekci vzácná návštěva. Enlilské impérium sem posílá protektora Bronase na inspekci postupu prací na jejich zakázce. Je to pro loděnice obrovský obchod, takže žádný flákání ani pokuřování divaku, nebo budu mít ušéfů průšvih. Akdyž mám průšvih já, máte ho ivy, akorát mnohem větší,“ prohlásil apak se otočil kAmandě: „Ať už dělaj.“

Španělka kývla hlavou, odplivla si adala ruce vbok: „Tak alou do práce, vy kůže líný!“

„Akurva,“ povzdechli jsme si sGerasimem dvouhlasně.

Odva měsíce dříve

Místo, kam jsme mířili, bylo od nejbližšího uzlu zatraceně daleko. Nebo ho možná za starých časů měli rutašové málo zmapované. Každopádně jsme vypadli zpátky do vesmíru po třech týdnech letu vesmírným proudem ajá se neskutečně rád zase podíval na hvězdy. Moc jich tu ale nebylo. Alespoň vnějakém smyslu astronomické blízkosti. Vsoustavě se ale nacházela moc pěkná podívaná– dvojice bílý trpaslík arudý obr. Ono to znělo jako fantasy, ale bílý trpaslík je zhroucená hvězda opodprůměrné hmotnosti. Rudý obr je stejně tak hvězda na konci své životní fáze, akorát že se přitom rozpíná do násobné velikosti, než když byl obyčejnou skromnou hvězdou jako třeba pozemské Slunce. Obě hvězdy spolu obíhaly kolem stejného těžiště, zatímco bílý trpaslík obrovi postupně kradl jeho hmotu. Až získá dostatečné množství vodíku, spustí se vněm termonukleární reakce apromění se vnovu. Vesmír nabízel podobných podívaných neskutečné množství. Bohužel, pro všechno bojování, umírání, prchání asnahu opřežití jsme neměli nikdy čas si zázraky nekonečného univerza vklidu užít apokochat se tím, co ještě před pár lety lidé ze Země jenom sledovali Webbovým teleskopem.

„Ve vzdálenosti deseti astronomických jednotek se nachází válečná základna vybavená raketomety sdostřelem pět astronomických jednotek. Doporučuju preventivně bombardovat, bejby.“

„Co to, kurva, bylo?“ vyštěkl jsem.

Mužský hlas mě vyděsil. Zněl trochu jako kombinace Leoše Mareše aRussella Crowa zgay baru. Avycházel zmé lodi.

„Říkal jsi, že tě Gertruda štve. Změnila jsem ji na něco víc sexy aupravila algoritmy. Je to drsňák achlapák.“

„Cože?“

Pořád jsem si nemohl zvyknout, že na Vodičkově místě sedí Amanda. Měl jsem pocit, že se dědek každou chvíli vrátí. Že zakašle ařekne nějaké moudro otom, jak se věci dělaly ve Vítkovicích aco by na to všechno řekli chlapi vHavířově. Ale je fakt, že to, co Vodička, zvládala Amanda stejně dobře. Konečně zprovoznila iněkolik rutašských přístrojů včetně jakéhosi lékařského zařízení vypadajícího jako bazének, co vněm jehovisti pořádali na stadionech hromadné křty. Napoprvé jsem se vtom málem utopil, ale dalo to dohromady všechna má zranění avrátilo kompletní sluch.

Jen Vodička mi chyběl. Snad proto jsem na některých věcech, co zavedl, vážně lpěl.

„Gertruda mě štve, ale nikdy po mně nechtěla něco bombardovat jen tak zplezíru aneříkala mi bejby,“ zavrčel jsem apodíval se na palubní desku, kde se preventivně zaměřoval povrch vychladlé planety, na níž se nacházela neznámá vojenská základna.

„Nudila jsem se.“

„To není argument. Když se nudí Gerasim, zkouší, jak daleko doskáče za minutu po levé noze. Nemůžeš být víc jako on?“

„Na to málo krkám. Anemám penis,“ ohrnula spodní ret Amanda.

„Avůbec, co to je, proboha, za umělou inteligenci? Už se to připravilo kodpálení torpéda!“

„Gerasim říkal, že by měla mít víc ruskou povahu.“

„Ne, pro lásku Boží, ne, jeden Rus na palubě stačí,“ zavyl jsem asložil hlavu do dlaní. Amanda byla ve skutečnosti zatraceně chytrá, ale vzhledem ktomu jak akde vyrostla, mívala pravidelně mentální záseky, které nedávaly smysl nikomu, kdo místo ve škole neprožil dětství adospívání vkleci kulšešské zoo. Chvílemi to navíc vypadalo, že si znás dělá srandu. Člověk to ale málokdy poznal.

„Ještě jsem dokázala ztěch rutašských programů dostat tohle,“ řekla uraženým hlasem apřeběhla prsty po obrazovce na svém ovládacím pultu.

„Dobré ráno, drahoušku. Vidím, že se chystáš vyvolat válku sChuritským impériem. Jsi statečný chlapák. Patrně nebudeš žít dlouho, přesto obdivuji tvou statečnost, mužné svaly aimpozantní penis.“

Hlas zněl jako Marilyn Monroe mixnutá Alenou Schillerovou. Úplně mi ztoho přeběhl mráz po zádech. Hrůzou.

„Tohle je zase co?“

„Gerasim často zmiňuje tvou sexuální frustraci. Navrhl, že bych ti mohla vytvořit holku, kapitáne,“ zamrkala Amanda.

Zaskřípal jsem zuby.

„Amando, řeknu to jednou ajasně. Máme tu nějaká pravidla, aspoň co se lodě týká. Minimálně jsme je měli sLojzou ajá doufám, že je budeš dodržovat ity. Zaprvé– nikdy, nikdy, ale vůbec nikdy nekonzultuj záležitosti lodi sGerasimem. Zadruhé– vrať mi Gertrudu! Ihned!“

Poslední slovo jsem už skoro zařval. Byli jsme na můstku sami, aikdyby ne, snažil jsem se být vždycky na lidi hodný. Nesnášel jsem šéfy, co po lidech řvali. Jenže vpodobných situacích jsem jim naprosto rozuměl. Někdy si člověk nemohl pomoci aignorantství všech okolo ho nutilo řvát dost nahlas adlouho, aby mu alespoň zmizeli zočí.

„Na planetární základně byla zaznamenána změna teplot vbojových systémech azvýšená energetická aktivita poté, co na Vzdorující byla připravena kodpálení torpéda. Takový postup vůči neznámé síle je naprosto nekompetentní. Pravděpodobnost zničení lodě vboji proti základně je jedna ku dvěma. Pod velením kapitána Moravce nižší.“

Gertrudin hlas byl jako oáza pro mé uši.

„Deaktivovat veškeré útočné systémy lodi, Gertrudo,“ řekl jsem apak dodal: „Rád tě zase slyším, ty stará skopčácká flundro.“

„Důrazně doporučuji odbornou evaluaci psychického stavu kapitána Moravce. Dlouhodobý pobyt ve vesmíru může vést kpatologické emocionální fixaci na neživé, umělé inteligence, jako jsem já. Profesorka Krasiński spomocí lodní databáze rutašské akademie věd jistě snadno stanoví diagnózu,“ odvětila Gertruda.

„Bla bla bla,“ odpověděl jsem jí azabořil pohled do Amandy. Měla nohy na ovládacím pultu aškrábala se pod nosem. Přestože na lodi byla pořád trochu zima, sčímž si navzdory dostatku energie nedokázal Vodička poradit aona zatím také ne, měla na sobě jenom volnou košili po dědkovi, rukávy vyhrnuté, aby vůbec mohla používat prsty, aktomu stejně plandavé montérky. Chodila bosky. Profesorka Krasiński ji naštěstí donutila si tu košili zapínat. Nevím, jestli to bylo proto, že na jejím hopkajícím poprsí mohl Gerasim oči nechat, nebo se jen snažila Španělce vštípit nějaké ty základy etikety. Jak jsem znal profesorku, tipnul bych si to druhé. Každopádně jsem byl rád, že mám zpátky Gertrudu. Mohl jsem po ní řvát, neříkala mi bejby ajejí algoritmus měl pravidla, která mi vyhovovala.

„Amando, Lojza vytvořil Gertrudu přesně podle rutašských instrukcí, pravidel abezpečnostních opatření. Já nechci náhodně bombardovat někoho, kdo je možná můj kámoš,“ zkusil jsem to za chvíli po dobrém.

Španělka jen pokrčila rameny aodfrkla si.

„Avůbec, co to tady smrdí? Myslel jsem, že jsme všechny ty ucpané odpadní trubky po předchozích majitelích konečně vyčistili. Páchne to jako něco, co vyzvracela kočka, snědlo prase, zase vyblilo, pak to slízala krysa, akdyž jí puklo břicho, voilà, přesně tenhle smrad,“ zavrčel jsem.

„To je Fifinka,“ odsekla uraženě, zapískala ata chlupatá zrůda jí skočila do náruče.

„Do řídicí místnosti nesmí!“

„Je to člen posádky!“

„Není. Smradlavé věci sminimální inteligencí nemůžou být členem posádky.“

„Aco Gerasim?“ ohradila se.

„Mluvil někdo omně?“

Ve dveřích stál Rus. Na sobě měl jenom červené trenýrky ahavajskou košili.

„Dala jsi tam ten nový algoritmus? Konečně něco, co ve mně nevyvolává tendenci vzít do ruky špagin ajít bránit Stalingrad.“

„Vítejte na můstku, poručíku Vojcechovsky,“ pozdravila ho Gertruda.

Usmál jsem se. Ať mi nikdo nevykládá, že ta mrcha nemá smysl pro humor.

Gerasim se naštvaně poškrábal mezi nohama azačichal.

„Fifinka asi snědla něco, co tu zůstalo po Giuseppem.“

Hrábl jsem zoufale do kapsy, vytáhl divak azapálil si. Dvakrát jsem mocně potáhl, vduchu napočítal do pěti apak co nejklidnějším hlasem pravil: „Prosím vás, tohle je válečné plavidlo, ane party loď nebo útulek pro cokoliv, co prdí skadencí deset pšouků za minutu. Po dlouhé cestě míříme podle koordinát z mrtvé schránky na určenou lokaci. Do deseti minut tady chci mít celou posádku, normálně oblečenou tak, jak se sluší apatří na vojenskou jednotku, akurva, kurva, kurva– ařeknu to ještě jednou–, kurva, nechci vidět žádné havajské košile anohy na ovládacím pultu. Pšíkneš aodpálíš torpédo na jediný mimozemšťany ve vesmíru, co nás nechtějí sežrat, Amando. Aneškleb se na mě, na téhle lodi se to stává pořád.“

„Uklidni se, kápo, pochopil jsem. Žádný havajský košile,“ zabručel Gerasim na odchodu.

„Díky,“ vydechl jsem arozložil na ovládací pult papírek, kam jsem si zapsal souřadnice zmrtvé schránky.

* * *

Celá posádka se skutečně sešla na můstku do deseti minut. Abez havajských košil. To vGerasimově podání znamenalo, že měl jenom ty červené trenýrky ažupan. Naštěstí aspoň Fifinka na chvíli přestala prdět.

Profesorka Krasiński si zkušeně prohlédla digitální mapu našeho okolí. Měla na sobě zelené sako vojenského střihu adlouhé černé kalhoty. Dost jí to seklo. Oblékla se iAga. Vzala si vyztužený korzet adlouhý kabát, který chany nosily při výsadcích na cizí planety. Já se také vystrojil. Vybral jsem si čistou tmavě modrou košili, černé džíny anazul černé vojenské boty. Naše cesta byla opravdu dlouhá, takže ikdyž jsem občas Gerasima peskoval za to, jak po lodi coural ve spodním prádle, sám jsem běžně nosil bačkory. Růžové, pochopitelně. Výrobníky totiž měla na starost Amanda.

Jenže… Kraksna byla náš domov. Plovoucí hotel, kde jsme, zvláště při cestách skrze uzly, trávili spoustu času celkem bezcílně. Byl jsem rád, že jsem občas všechny donutil zahrát si basketbal vjednom zprázdných nákladových prostorů. Bohužel až příliš pozdě mi došlo, že jsem se na Zemi kromě získání koordinát zmrtvé schránky aplnění Vodičkových přání měl poohlédnout ipo nějaké deskovce. Ikdyž jsme sGerasimem vyrobili klasické karty, naše snaha donutit kohokoliv zahrát si poker dopadla neslavně. Úpadek morálky byl proto naprosto pochopitelný.

Podíval jsem se na papírek před sebou. Byli jsme na správných souřadnicích, ve stínu smrtícího tance bílého trpaslíka arudého obra, který jednou sebe adobrých tisíc astronomických jednotek vesmíru okolo pohltí vmasivní zkáze. To vše se ale stane nejdříve za stovky let, spíš tisíce. Prohléhl jsem si projekci planety, kde naše dálkové senzory objevily vyzbrojenou základnu. Vypadalo to, že planeta kdysi měla stabilní atmosféru. Na povrchu se nacházely poničené stavby, které byly zjevně určeny pro život bytostí, jež volně dýchaly. Musely být staré stovky let. Teď se zde dalo přežít jenom ve skafandru nebo uvnitř uzavřených základen.

„Jsou připraveni na útok, jakmile se přiblížíme na dostřel,“ řekla Amanda akonečně sundala nohy zpultu. Ještě před pár týdny bych od ní taková slova nečekal, ale co jsme opustili Zemi aona ztratila svého druhého ochránce, podivně rychle dospěla. Pravda, sobčasnými záchvaty amandovitosti.

„Pošli náš volací znak. Devět, nula, šest, nula, devět, nula,“ nadiktoval jsem kód ze vzkazu, který jsme získali na Zemi.

Amanda to naťukala avpravidelném intervalu sekvenci vysílala kzákladně.

„Kápo?“

„Ano, Gerasime?“

„Uvědomuješ si, že ten volací znak je devadesát, šedesát, devadesát, že jo?“ ušklíbl se Gerasim.

Usmál jsem se. Jo, Batista byl seriózní atvrdej chlap, ale smysl pro humor rozhodně měl.

„Odpovídají,“ zahlásila Amanda.

„Jaká čísla?“

„Chtějí se spojit napřímo,“ vysvětlila Amanda.

Odkašlal jsem si. Tohle byl slavnostní okamžik. První spojení se svobodnými lidmi. Amanda pohladila ovládací pult aobjevil se churita.

„Ten je ale loštomilej.“

„Amando,“ zavrčel jsem, ale pak jsem se postavil. Připadalo mi, že se to tak nějak sluší apatří, když místo se svobodnými lidmi mluvím sprvním churitou.

„Kapitán Moravec, předpokládám.“

„Amando?“

* * *

* * *