Copyright © Václav Ryneš, 2022

Cover © Žaneta Kortusová, 2022

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2022

ISBN 978-80-278-0069-8 (print)

ISBN 978-80-278-1162-5 (ePub)

ISBN 978-80-278-1163-2 (mobi)

ISBN 978-80-278-1164-9 (pdf)

Připsáno představitelům křesťanství a římské katolické církvi – všem lidem dobré vůle.

Autor dokončil publikaci v nemocnici v beznadějném stavu s diagnózou myasthenia  gravis. Za dokončení publikace děkuje Jiřímu a Vendulce Mocovým. Za náročnou textovou úpravu Dr. Stanislavu Tumisovi a za grafickou úpravu paní Žanetě Kortusové.

OBSAH

I. ČÁST CIVILIZACE NA PLANETĚ

Úvod

Kapitola první: Společnost a dějiny

Evoluce a život

Civilizační trendy

Stát a společnost

Kapitola druhá: Lidská civilizace v kosmu

Lidstvo na planetě

Společenský a organizační pohyb lidstva

Stručně o lidstvu

Civilizační listování

Civilizační proces

Duchovní a civilizační vývoj

Vstup judaismu a křesťanství

Vstup islámu do civilizačního procesu

Vývoj evropské civilizace

Evropa okolo roku 500

Evropa a svět od počátku druhého tisíciletí

Lidské války

Války a revoluce

Lidská evoluce, války a revoluce

Revoluční a společenské proměny

Hodnocení z dějinného pohledu

Revoluční občanská dění

Další významná revoluční hnutí

Válečná tažení a povstání

Náboženské a společenské vize

Kultura – umělecké projevy lidstva

Kapitola třetí: Vývoj lidského společenství

Povstání, puče, převraty

Společenské krize

Revoluce

Šíření lidské civilizace na planetě

Kapitola čtvrtá: Planetární hodnoty a tvůrčí činnost

Náboženství a společnost na planetě

Duchovní tvořivost na planetě

Stručný přehled z vývoje a dějin filozofie

Polity, politics a policy

Civilizace kosmického věku vpřed!

Osobnost a společnost – tvůrci dějin

Nahlédnutí do lidských dějin, spojených s posvátnými texty a osobnostmi

Světci, patroni a ochránci

Stručný vývoj civilizační státnosti

Mimořádné osobnosti

Civilizace a válka

Některé revoluce v 19. a 20. století

Reformátoři, revolucionáři a vizionáři

Revolucionáři, utopisté a teroristé

Utopisté v lidských dějinách

Permanentní revoluce diskursu

Terorismus

Od nerovnosti k rovnosti

Víra a věda v kosmu

Matematicky a fyzikálně o vesmíru

Závěr: Možný úhel pohledu na lidskou civilizaci

Dvě teorie možnosti pokračování lidské civilizace

Příloha první: Periodizace lidské civilizace

Příloha druhá: Tvůrčí osobnosti dějin

Příloha třetí: Lidské války a katastrofy

Příloha čtvrtá: Rozvoj lidské tvořivé činnosti

Náboženský význam vývoje v lidské civilizaci

Další rozvoj lidské tvůrčí činnosti

Poznámky k lidskému civilizačnímu procesu

Krizové okamžiky lidské civilizace

Existence života ve vesmíru

Některé významné civilizační trendy

Osobnosti a jejich spolupodíl v rámci civilizačního procesu

Vývojová dějinná civilizační období

Některá autorská pojmová vymezení

Literatura

II. ČÁST FENOMÉN KŘESŤANSTVÍ

Úvod

Kapitola první: Společenský fenomén křesťanství

Náboženství

Kapitola druhá: Lidské společenství a náboženská víra

Křesťanství v lidském civilizačním procesu

Vývoj křesťanství po pádu římské říše

Kapitola třetí: Život – fenomén ve vesmíru

Lidský život

Lidský úděl

Bůh a jeho existence

Vesmír, atom, geny, buňka, lidská virtualita

Kapitola čtvrtá: Filozofie náboženství

Nevěrectví – některé ateistické postoje

Dvojí pojetí Boha v křesťanství a v islámu

Hlodavé životní pochybnosti

O existenci

Nepoznatelnost v poznatelném

Prach jsi a v prach se obrátíš

O vývoji křesťanství v lidských dějinách

Křesťanství ve společenském dění

Kapitola pátá: Křesťanství a lidská civilizace

Kapitola šestá: Existence Boha a Boží zvěsti

Lidská existence v neznámé realitě

Existence Boha v lidských dějinách

Osobnost Ježíše Krista

Dějiny a Ježíš Kristus

Kapitola sedmá: Sociologický pohled na náboženství

Symbolika slunce v lidském společenství

Od mýtů k lidské sociologii

O první sociologické lidské jednotce

Metafyzika v poznatelné lidské sociologii

Sociologická výseč z dějinných procesů

Od mýtů k náboženské víře

Mytologie o rajském životě

Mytologie spasitelství a křesťanství

Od mytologie k lidské racionalitě

Mytické zlo

Dobro a zlo – osobní a společenské

Od lidské mytologie k lidské neurologii

Lidská bytost v jednadvacátém století

Kapitola osmá: Politologický pohled na společnost a náboženství

Politika a náboženství

Politologie ve smyslu lidské sociální reality

Věda a náboženská víra na prahu 21. století

Racionální pochybnosti a náboženská víra

Kosmické zákonnosti z lidské přirozenosti nepoznatelné

Existenční podmínky a životní potřeby

Je život něčím nebo někým regulován?

Vývoj křesťanství v lidském společenství

Lidská civilizace v nouzovém stavu

Démoni a běsy v lidskosti

Kapitola devátá: Společnost a náboženství

Lidské společenství v 21. století

Lidské reálné a nereálné poznání

Jak je to s lidskou svobodou?

Existence člověka – záblesk života ve vesmíru

Lidské vnímání času, prostoru a života

Lidské poznávací procesy

Lidské existenční parametry

Omezenost kosmického „moudrého člověka“

Vnitřní krize lidských morálních hodnot

Lidské bludiště

Lidská bytost a její konečnost

Možnosti lidské bytosti ve vesmíru

Hledání smyslu života

Nová forma homo sapiens – neskutečné virtuality člověka

Kam dospělo lidstvo?

Perspektiva křesťanství

Kapitola desátá: Občan a víra v sekularizované společnosti

Občan ve víře a v nevěrectví

Občanské vztahy ve veřejnosti

Sociální a občanské proměny

Medializace a civilizace

Morálně hodnotové systémy

Životní a sociální jistoty

Sociální inženýrství

Umělá inteligence

Nedemokratická demokracie v 21. století

Krize demokracie

Negativní a pozitivní jevy v občanské společnosti

Lidské jevy na pokraji křesťanských morálních zásad

Křesťan – občan a stát

Kapitola jedenáctá: Religionistika a religiozita ze společenského pohledu

Religionistika

Bible

Desatero Božích přikázání

Desatero stručně ve významovém znění

Modlitba

Lidská náboženská víra

Lidské vize

Bůh křesťanství

Bůh a absolutní Pravda

Rovnost před Bohem

Křesťanská víra, naděje a láska

Apokalypsa

Lidská sexualita

Křesťanská motivace – víra, naděje a láska

Vstup křesťanství do dějin

Jaké možnosti má lidstvo v 21. století?

Možná meditace člověka

Kapitola dvanáctá: Politologická úvaha

Civilizační přelom v 21. století

Křesťanství a globalizace

Možné vývojové trendy

Mediální lidské prostředí

Náboženství a ne-náboženství lidské současnosti

Křesťanské náboženské rozpornosti a jednotnosti

Zjevená Pravda v dějinných souvislostech

Cesta víry

Věřící a občanská veřejnost

Obnova a nutnost inovace občanské společnosti

Nastal čas změn

Lidské životní cesty

Je náboženství minulostí nebo přítomností a má perspektivu?

Závěr: Humanismus a solidarita, křesťanské morální hodnoty a sociální státnost

Příloha první: Poznámky k vývoji křesťanství

Jak lze chápat Boží prozřetelnost?

Vstup křesťanství do lidských životů

Moderní doba lidského pokroku

Jiný úhel pohledu na křesťanství

Příloha druhá: Orientační přehled křesťanských církevních organizací

Římská katolická církev

Pravoslavná (apoštolská) církev

Evangelické (protestantské) církve

Příloha třetí: Ekumenismus

Příklad rozvíjející se křesťanské spolupráce

Křesťanské ekumenické sněmy v dějinách křesťanství

Ekumenické koncily za širší křesťanské účasti

Příloha čtvrtá: Duchovní ekumenismus

Modlitba svatého Augustina

Modlitba Thomase Morea

Možné modlitby v sekularizované společnosti

Naděje lidstva

Někteří náboženští filozofové

Úvaha o smyslu náboženství ve 21. století

Literatura

I. ČÁST

CIVILIZACE NA PLANETĚ

ÚVOD

Knihu Kosmos, civilizace a křesťanství lze považovat za určitou syntézu lidského poznávacího procesu, intelektuální a tvůrčí činnosti v dějinných souvislostech. Jedná se o subjektivní zamyšlení z hlediska existence lidské bytosti a společenství v časoprostorových jednotkách na planetě, a to v daných životních okamžicích v planetárním prostoru a čase.

K tématům publikace autor přistupuje pokud možno z dochované písemné dokumentace, kdy v řadě případů lze dataci považovat za přibližnou, nebo je sporná. Civilizace v jednotném a množném čísle jsou definovány jako střediska (ohniska) lidské tvořivé síly na planetě, které charakterizuje jejich vznik, struktura, rozvoj společenství – za různých životních podmínek a časových období.

V obdobích existence homo sapiens a jeho tvůrčí činnosti v planetárním prostoru vytvářel a vytváří „člověk moudrý“ ve svém společenském a sociálním vývoji duchovní a hmotné hodnoty. Lze konstatovat, že poznávací proces ve své duchovní, smyslové, emocionální podobě různě chápe a posuzuje reality a reálnost, kterou ztvárňuje v okamžiku současnosti, vždy z hlediska minulosti nebo budoucnosti.

Lidské poznání je realizováno za neustálého pochybování a zpřesňování duchovních a rozumových poznatků, z hlediska víry a emocí, a to různými generacemi v různých časoprostorových jednotkách. Předkládaná studie není vědecké a ani náboženské pojednání. Je to filozofická úvaha a výzva k zamyšlení o civilizaci a její perspektivě v kosmickém prostředí.

KAPITOLA PRVNÍ

Společnost a dějiny

Lidská civilizace je světelným bodem existence lidskosti, jen v částečně probádaném kosmickém prostoru. V miliardách světelných let a prostoru existuje záblesk tvůrčí činnosti ve smrtelné duchovní a hmotné podobě generací lidských bytostí. V miliardách časoprostorových jednotek se objevuje záblesk lidství.

Pod břemenem životního údělu a v různorodosti planetárního prostředí hledá lidská bytost vždy víru, naději a lásku jako zářící světlo na konci životního tunelu. Lidská existence se proměňuje v minulost, dnešek je vždy současnost a budoucnost je perspektiva.

V dějinách civilizace probíhá nepřetržitě vývoj a změny, a to vždy s rozšiřujícím se poznávacím procesem. „Planeta Země je placka, planeta je kulatá. Planeta je středem veškerého vesmíru. Slunce je středem vesmíru. Vesmír se skládá z miliard hvězd a existuje v miliardách časových jednotek.“

S civilizací je spojen nejen stálý poznávací proces, ale i dynamický pohyb ve vesmírném a lidském prostředí. V prostředí neustálých změn:

- V kosmu;

- V životním a neživotním prostředí;

- Života v rostlinné a živočišné říši;

- Života homo sapiens (člověka moudrého);

- Vývoje lidského společenství.

Dynamické a systémové pohyby se odehrávají v různých časoprostorových jednotkách. Pohyb je v lidském společenství poznatelný tvořivou lidskou a duchovní činností. Poznatelný je v dynamickém rozvoji tvůrčí duchovní a hmotné činnosti v planetárním prostředí. Poznávací proces se dostal do stádia fyzikálních a chemických procesů, poznatelnosti složení a uspořádání anorganické a organické hmoty (atomu a různé energie) a u životních organismů poznání a uspořádání genů, buněk, molekul. U lidské bytosti dochází k poznání lidské duchovní a hmotné podstaty, která se projevuje tvůrčí činností za své existence.

Co spojuje existenci vesmíru, života a lidské bytosti? Je to existence stálého vývojového procesu, který je součástí kosmického prostředí a trvalé změny a nové perspektivy. Ve vesmíru zřejmě probíhá proces neustálého vztahu a interakce mezi hmotou, časem a prostorem, změny hmoty v energii a energie v hmotu, které jsou provázeny hmotným procesem nárůstu duchovní a životní energie lidských bytostí a společenství.

Ve vesmírném hmotném prostředí dochází zřejmě stále k pohybu, rozpínání a smršťování a vytváření nové reality – nového vývojového pohybu; k pohybům vertikálním a horizontálním ve stále se vyvíjejícím čase a prostoru při narůstání vzniklého oživovacího procesu v hlubinách miliard let existence vesmíru.

V kosmu se zřejmě objevuje určité zakřivení vycházející z cyklické a vývojové formy času působícího na změny a proměny a vývoj životních a neživotních vesmírných existenčních forem. Vesmír ve svém neustálém pohybu, stálé změně rozpínání a smršťování se asi více zakřivuje a navíjí se do sebe za stálého nárůstu duchovní energie. Podílí se na tom existence nějaké tvůrčí duchovní síly propojující čas, prostor a hmotu a vstupující do procesu vesmírného dění, kde za určitých mimořádných podmínek došlo k jedinečné syntéze duchovna s hmotou, ke vzniku života a lidské bytosti, „člověka moudrého“ – lidské tvůrčí bytosti s omezenou existencí, zakuklené v miliardových časoprostorových jednotkách kosmického prostoru.

Pro lidskou bytost a lidské společenství tak vznikla věčná hádanka o vzniku vesmíru, života a příčinách a důvodech existence člověka a lidského společenství – civilizace.

Dějiny civilizace lze chápat jako „paměť lidstva“, obsahující pravdu a nepravdu, realitu a nerealitu v subjektivním podání hodnotitelů nebo pamětníků. Úsvit dějin je možno charakterizovat jako období, z něhož nejsou zachovány žádné písemné prameny. Dějiny mají svou mytologickou minulost, dochované archeologické a kosterní pozůstatky, přítomnost a budoucnost.

Na planetě Zemi existuje lidské společenství, které vytváří živý myslící obal obklopený životodárnou atmosférou, ale i nehmatatelnou lidskou energií. V nepřetržitém celoplanetárním vývojovém procesu se odehrávají dějiny lidské civilizace a civilizací vždy z minulosti do současnosti a k neznámé perspektivě. Od svého vzniku hledá společenství příčinu své existence, cíl, účel a smysl tvořivosti ve vesmírném prostoru.

Dějiny lidstva existují objektivně, ale i prostřednictvím subjektivního pohledu lidských bytostí. Lze je považovat za objektivní děje a události, které se v nějakých souvislostech odehrály a odehrávají v nedefinovatelných časoprostorových jednotkách v kosmickém prostředí. Jsou to dějiny člověka a lidstva, v nichž se prolínají vzájemné osudy lidí a lidského společenství.

Historická paměť obsahuje pravdu i nepravdu, realitu i mytologii, kde se ztrácí nebo zase vyčnívají lidské individuality z dějinného společenství nebo naopak společenství vytváří své tvůrce dějin. Zároveň se z minulosti vynořují zachovalé zbytky ze životů minulých generací, které doplňují písemné prameny a přenášená ústní podání z generace na generaci. Dějinný a civilizační vývoj je možno považovat za určitý zákonitý pohyb od toho, co bylo, k tomu, co je a teprve bude. S vývojem lidstva je spojený i pohyb od jednoduchého k složitějšímu, a to za stálého lidského a planetárního pohybu v dynamicky se rozvíjejícím kosmickém prostoru.

Moderní biologie, astronomie, paleontologie a fyzika rozšiřují za pokračujícího vývoje lidského poznávacího procesu neustálý tvořivý pohyb člověka a společenství v celém planetárním prostředí. Vše se vyvíjí a stále mění v čase a prostoru. Řetězec lidských a společenských skutečností, dějů, procesů a událostí nepřetržitě a přímo narůstá s plynutím času. Vzájemná souvislost člověka, společnosti a vesmíru tvoří nepřetržitý řetěz, který se spojuje a propojuje v lidském vědomí do jednoho celku.

Tvořivé duchovní a hmotné procesy probíhají na planetě, a to za neustálého nárůstu poznávací činnosti a v měnícím se planetárním a životním prostředí, ve kterém se mění generace a životní a hmotné prostředí.

Prostředí stále doznává změn za existence rozdílných časových jednotek člověka, společenství života a hmoty na planetě, jejíž existence je závislá na jiných časoprostorových jednotkách. V časových jednotkách je vyjádřen pohyb vývoje hmoty a lidské tvořivosti na planetě od minulosti, současnosti k perspektivě. V nepřetržitém proplétání, propojování a vzájemném působení je zachycen charakter vesmírného života a hmoty ve vesmíru a jejich dějinného procesu.

Dějinný společenský vývoj člověka a jeho společenství vykazuje směr vpřed a k nové perspektivě, který se nevyvíjí v křivce nebo v kruhu, ale představuje neustálý pohyb horizontální i vertikální – vertikální ve stálém cyklickém vývoji a vertikálním směrem k nové perspektivě; horizontální cyklický vývoj má stálou tendenci pohybovat se od méně složitého k složitějšímu. Vývoj každého společenského systému vykazuje prvky přechodu jednotlivého časového stavu do druhého, od staré kvality k nové vyšší kvalitě, a to za neustálé změny trendu vývoje.

Ve vývojovém poznávacím procesu dochází k neustálé změně a dějinnému přechodu do nového kvalitnějšího stavu a vyššího stupně lidského poznání. Lidské společenství na různém stupni dějinného vývoje vytváří různorodou společenskou organizovanost svých prvků a jejich vzájemné interakce za stálých strukturálních změn mezi člověkem a společností a vnějším životním prostředím. Společenství vytváří duchovní a hmotné hodnoty, které společně produkuje ve vývojovém procesu existence člověka a společenství (věda, umění, technika, technologie apod.).

Lidské společenství je jednotný sociální organismus, stále vytvářený generacemi, kdy s narůstajícím lidským vědomím dochází k stále intenzivnějšímu prožitku lidského života na stále vyšší úrovni a za neustálého nárůstu sjednocovacího a sdružovacího procesu a organizačních forem, které jsou spojeny s nárůstem životního abstraktního myšlení a i zkušeností a zvyšující se koncentrací lidského poznání, provázeného stálým pochybováním – pohnutkou k hledání nových perspektiv.

Planeta je poseta fyzicky žijícími lidskými bytostmi, které stále tvoří její živý a myslící obal, myslící sféru, kterou stále produkují lidské bytosti. Neustálá produkce lidského duchovna (myšlení) je stálou realitou, podmínkou existence člověka a lidstva. Vývojový a dějinný pohyb společenství zahrnuje a obsahuje i rozdílnost a protikladnost lidské přirozenosti a společenského vývoje, a to v různém časoprostorovém rozlišení a za neustálého společenského a globálního pohybu k novým realitám.

Člověk a lidské společenství se neustále ve svém vývojovém procesu snaží a pokouší o systémový výklad svých vlastních dějin a svou životní perspektivu. Lidský činitel v dějinném procesu již při vstupu do života vždy přichází do již existujícího společenství a do vnějšího životního prostředí, které se s jeho existencí neustále mění. Nutnost, nahodilost a danost jsou reality života člověka ve společenství jiných, které provázejí jeho existenční období na planetě.

Člověk je svobodný jen ve vymezeném časovém období pozemského života, který je omezen existencí smrti. Je více a méně omezen a vymezen časem a místem a společenským a životním prostředím, do něhož se narodil a prožívá v něm svůj životní úděl. V tomto prostředí existuje nutnost a náhodnost – společenská a hmotná realita.

Lidské společenství od svého vzniku a ve svém vývoji vytváří celek lidské myslící duchovní hmoty za neustálého nárůstu duchovního a společenského vědomí – existenci systémů určité uspořádanosti duchovního myšlení a hmotné činnosti na vnějším povrchu planety v časoprostorových jednotkách. Nějaký celek (systém) propojuje „člověka moudrého“ ve společenství s existencí ve vesmíru.

V lidsky poznatelné realitě existuje a může existovat řada reálných a nereálných systémů organického a neorganického původu v různém propojení v duchovní a hmotné sféře, systémů (celků), ve kterých dochází k změně a stálému vývoji, kde probíhají procesy vzniku, rozvoje, stagnace a zániku, a k novému opakování na vyšší kvalitativní úrovni v jiném čase a za měnícího se životního a hmotného prostředí. Společenské systémy lze charakterizovat jako statické a dynamické, se snahou k dalším změnám a dalšímu vývoji. Také je lze definovat jako soubor prvků, jakož i množinu vazeb, vztahů a interakcí navzájem na sebe navazujících a působících.

Vývoj společenství je spjatý s různou formou lidského sdružování, v různém časovém období a prostorách planety, na které dochází k stále se opakujícím vývojovým cyklům a posunům do nových realit. V lidském společenství se stále mění:

- Lidské bytosti – generační výměna;

- Společenská struktura a organizovanost;

- Duchovní sféra a lidské společenské hodnoty;

- Mezilidské společenské, mocenské, sociální a jiné vztahy;

- Vědecké, technologické a technické poznatky.

Lidské společenství je v neustálém chvění a pohybu a s generační výměnou se mění životní podmínky za stálého hledání nových, sociálních a existenčních jistot.

Z dějin civilizačních procesů je patrné, že dějiny vytvářejí anonymní lidé a ti, kteří se více nebo méně aktivně účastní jejich tvorby a vytvářejí tak souhrny jiných dějů a jejich propojenosti v dějinném vývoji. „Člověk moudrý“ vytváří dějiny a vstupuje do nich aktivně nebo pasivně, a to v nějaké současnosti, kdy se stává aktivním činitelem a jeho význam přesahuje i do dalšího období.

Dějiny jsou plné událostí, dějů, vztahů a souvislostí, které je posouvají z přítomnosti vždy do nové perspektivy, jež se odehrává v stále nových životních podmínkách a za neustálých změn hmotného prostředí. Lidská bytost, „člověk moudrý“, který se narodil a zemřel před tisíci léty před naším letopočtem, nemohl znát letadlo, ponorku nebo rakety v období existence kamenných hrotů, luků a šípů. Nemohl vědět, že jednou zemský povrch budou lemovat silnice, letiště a člověk se vydá a vstoupí do kosmického prostoru. V každém období lidského vývoje existovaly a existují jiné společenské a životní podmínky, v nichž se odehrávají životní osudy na jiném stupni a v jiné kvalitě lidských prožitků. Člověk se za trvání svého života začleňuje do duchovního, sociálního a společenského prostředí v dějinné anonymitě nebo v úloze viditelného činitele dějinných procesů.

Dějiny jsou od svého počátku spojené s existencí člověka a společenství a s lidskou duchovní a hmotnou tvořivostí, která doznává v časoprostorových jednotkách stálou vývojovou změnu směrem k neznámé budoucnosti. Dějiny, existence člověka a lidského společenství jsou součástí zákonitostí života umožňujících existenci života na planetě. Lidský činitel je sice součástí neznámé zákonitosti, ale ve své tvůrčí duchovní a hmotné schopnosti spolu vytváří společenské zákonitosti, které se stávají součástí dějin planety. Lidská duchovní a hmotná tvořivost však má svoji omezenost, kdy se bariérou vývoje stává omezenost krátkého trvání lidského údělu v miliardách časoprostorových jednotek vesmíru.

Touha a snaha „člověka moudrého“ po lepším prožitku lidského života je hnací energií po stálé mezilidské rovnosti a změnách společenského řádu a sociálního postavení ve společenství. Nutná vzájemná ochrana v neznámém prostředí a neustálé nebezpečí ohrožující lidskou existenci, strach a bázeň asi stály u vzniku a vývoje lidské civilizace a různých civilizačních středisek (ohnisek) lidského společenství.

Společenství je možno přirovnat k stálému bublání v hrnci se ohřívající vody, která neustále vře, její bublání se proměňuje ve vroucí páru unikající do vnějšího prostoru. Tak nějak lze chápat neustálý proces vývoje lidských bytostí v minulosti, současnosti a budoucnosti a stálou proměnu duchovní energie do okolního kosmického prostoru. Lidská schopnost duchovní a hmotné tvořivosti je v trvalé změně stavu a ve vyšší koncentraci a stálé přeměně a úniku duchovní energie do vnějšího kosmického prostoru. Existují jen dva způsoby možného procesu vedoucího k zániku, když zanikne lidská duchovní a hmotná energie, nebo když se lidská energie přehřeje natolik, že zničí uzavřené planetární prostředí svého vzniku.

Ve vývojovém a dějinném procesu člověka a společenství se projevuje neustálá cyklická proměna existence generací ve směru bytí, vývoje a neustálé proměny a narůstání tvůrčí duchovní a hmotné činnosti. Vznik lidského života někde na planetě je však shoda náhodnosti, danosti a lidskosti v nějaké časoprostorové jednotce, kde je prožitek lidského života vymezen daným životním a hmotným prostředím a limitací sociální a společenské vyspělosti.

Společenství a jeho dějiny od svého počátku nepřetržitě existují v rámci zákonitostí vývoje kosmu, ve kterém se odehrává vývoj planety a životních forem. Lidský činitel je však schopný hodnotících úsudků jen v časovém odstupu na základě možností lidské danosti a existenčního bytí.

Dějiny se odehrávají na základě existence života a procesu polidštění povrchu planety, kdy lidské bytosti vytvořily lidské společenství, a tak i vznikly dějiny „člověka moudrého“ na planetě Zemi a v kosmickém prostoru.

Smysl a cíl dějin je dán asi mírou možností „člověka moudrého“ v časoprostorových jednotkách ve vývoji kosmu, planety a míry svobodného rozhodování člověka existujícího v lidském společenství. Je lidský životní úděl předurčen? Jsou dějiny shodou již předem určených realit? To jsou otázky, na které „člověk moudrý“ a společenství ve svém vývojovém procesu neustálé hledalo a hledá odpovědi a nalézá jen různorodost domněnek a teorií. Odpovědi se opírají o racionální myšlení nebo o víru v lidskou přirozenost a duchovní nadpřirozenost.

Je však realitou, že „člověk moudrý“ není schopný vstřebat a vyhodnocovat a podchycovat veškeré dění, důvody, příčiny, důsledky, vztahy a souvislosti lidské minulosti a současnosti. Jeho rozumový a emociální rozhodovací proces je vždy kapacitně omezen a je většinou nepředvídaný. Jeho rozhodnutí jsou závislá na rozumových i emociálních podnětech, které jsou vždy ovlivněny existencí současných a neúplných znalostí a společenských souvislostí.

Dějiny a civilizační procesy „člověka moudrého“ se jeví jako neustálý vývojový proces duchovní a hmotné tvořivosti, který vychází z existence daného životního a hmotného prostředí. Tento proces probíhá za neustálé výměny a proměny biologických, chemických, fyzikálních změn a narůstání lidského vědomí. Dějiny lidského vývojového procesu se zřejmě uskutečňují na základě cyklických a opakujících se procesů vždy za nových životních podmínek a v měnícím se hmotném prostředí.

Dějiny se jeví jako směsice různých nesourodých faktorů, které stále vytvářejí skladbu životních, duchovních, hmotných, lidských a společenských podnětů, dění a událostí, z nichž krystalizují nové vývojové směry. Tento vývoj vždy překonává současné dějiny a současnou civilizaci k nově se rodící perspektivě. V tomto procesu plného anonymity, pasivních a aktivních lidských prožitků, vznikají i osobnosti, které svou energií vytvářejí a zrychlují procesy změn.

Člověk a společenství si ve svém vývojovém procesu postupně vytvářejí názor a vize na svou existenci. Každá generace cítí potřebu nového subjektivního pohledu na svou minulost, své dějiny. Dějinné poznání není již minulá realita, ale souhrn soudů a úsudků vzniklých vždy v nějaké přítomnosti. Je tedy vždy relativní a lidská pravda má subjektivní charakter. Podstatou lidské pravdy je vědomé uspořádání a poskládání informací o realitě, která se odehrála v minulosti, dějinný pohled ze současnosti vždy na určitou minulost.

Lidské pohledy na minulost se stále mění, a proto je lidský faktor předkládá v různých verzích a výkladech. „První kategorií lidského vědomí není vzpomínka, ale předtucha, očekávání a příslib…“ (Fridrich Hegel /1770–1831/)

S dějinným vývojem je spojena i řada společenských jevů, vznikajících s existencí lidských životů v různém životním a hmotném prostředí, jako je prvotní strach z neznáma, pocit bázně, ochrany, násilí a nenásilí a různého druhu emocí. S tím je spjata i hmotná lidská tvořivost, schopnost vyrobit si v dané dějinné době své existence ochranné prostředky, použít oheň na svou ochranu a úpravu potravin. V jiné době a v jiné civilizační etapě vytváří automobily, letadla, zbraně hromadného ničení. S civilizačním vývojem je spojena pracovní a výrobní činnost a stálý posun různých civilizačních a sdružujících forem společenství.

Se stálou změnou a proměnou lidské duchovní a hmotné činnosti se vždy mění i morálního a společenského charakteru. „Člověk moudrý“ ve svém vývojovém procesu dospěl z období kanibalství, existence otroctví, nevolnictví, až do období respektování lidských a občanských práv a mezilidské solidarity.

V životním planetárním prostředí se „člověk moudrý“ liší od jiných životních forem tvůrčí duchovní a hmotnou činností, pohřbíváním svých pozůstalých, cílevědomou prací, vyráběním nástrojů a abstraktním myšlením.

Co odděluje „člověka moudrého“ od jiných životních forem? Je to duchovní a hmotná tvořivost, stálý rozvoj lidského poznání a abstraktního myšlení. Je to zvláště práce, výrobní činnost a technické a technologické myšlení a jeho přenos do lidské reality. Je nutno ale dodat, že „člověk moudrý“ ve své genetické výbavě postrádá určité smyslové orgány a fyzickou vybavenost, která je spjata s živočišnou a rostlinou říší a jejich vývojem.

Z hlediska poznání lze existenci člověka považovat a srovnat s existencí mravence ztraceného a pohybujícího se v miliardách časoprostorových jednotek. Lidstvo na planetě v kosmickém prostoru představuje nepatrný záblesk života, a to díky mimořádným podmínkám na jedné planetě a ve vesmíru, kde ještě nebyly nalezeny jiné stopy civilizovaného života.

Je existence „člověka moudrého“ ve vesmíru jediné životní duchovní a hmotné centrum? Proč, a jak existuje vesmír, duchovno, hmota, časoprostorové jednotky, lidská bytost a lidské společenství? Jaký je cíl, účel a poslání života ve vesmíru? Jaký smysl mají lidské dějiny, pokud nejsou dějinami vykoupení z lidské hmotnosti k duchovní existenci, kterou náboženská víra oslovuje jako Boha?

Evoluce a život

O vzniku života existuje řada teorií a domněnek, které se stále mění, tak jak se mění a vyvíjí lidský poznávací proces. Teorie samoplození – abiogeneze, předpokládá vznik duchovna a živých organismů ve smyslu vyšší formy hmoty. Kreativní teorie předpokládají, že život na planetě vznikl zásahem nějaké nadpřirozené síly. Teorie inteligentního designu pracuje s myšlenkou, že život by nevznikl a nevyvinul se do složitých forem bez zásahu boží inteligence. Personalistické teorie předpokládají, že život je rozšířený po celém vesmíru.

Jedno je všem teoriím, idejím a vizím společné. Je to narůstání v časoprostorových jednotkách duchovní a hmotné tvůrčí síly za stálého procesu výměn lidských generací v kosmickém prostoru. Nelze vyvracet, že hominoidní a různý druh antropologických nálezů lze považovat za předchůdce homo sapiens, „člověka moudrého“, do dějin planety a vesmíru. Vývojové souvislosti na planetě jsou spojeny s oživenou organickou hmotou a vznikem lidskosti. Nelze ani potvrdit ani vyvrátit, že do vývojové životní řady vstupuje v určité časoprostorové jednotce sféra lidské tvořivosti – duchovní a hmotná jednota, soustředěná v „člověku moudrém“. Evoluční proces na planetě Zemi, který se odehrává v neznámých časoprostorových jednotkách vesmíru, byl několikrát narušen a přerušen náhodnými a nechtěnými katastrofickými událostmi ve vnitřním a vnějším planetárním prostoru. Z určitých důvodů, příčin a záměrů asi vznikl atmosférický životní obal, životní podmínky pro vznik rostlinné a živočišné říše a pro vstup a vývoj „člověka moudrého“ a jeho civilizačního procesu do dějin planety a vesmíru.

Evoluce je výraz pro vývojový proces životních forem, které vznikají a vyvíjejí se v nějakých časoprostorových jednotkách. Ve vývoji lidské bytosti a společenství se jedná o proces stálého vývoje a přeměny v životních procesech od méně složitého k složitějšímu a za neustálého rozvoje tvůrčích duchovních a hmotných schopností „člověka moudrého“. Vývoj planety se asi neodehrával v nějaké přímce, ale ve vývojových zlomech, kdy v jednom vznikla planeta, v dalším život na planetě v různých existenčních formách, do kterých vstupuje homo sapiens (člověk moudrý). Na planetce se objevila duchovní a tvořivá síla, která postupně oživila planetární prostor svou duchovní a hmotnou kreativitou, tvůrčími schopnostmi.

Planeta země byla svědkem vývoje od lidské mytologie k reálným lidským prožitkům, které jsou spojené s emociálními prožitky různého charakteru, jako je bolest, nenávist, láska, naděje a víra, dotvářejících existenci lidských smyslů, pudů a citu. S nimi je spojena i touha vzdálit se z lidského života a smrti do neznáma, nesmrtelnosti. Lidské bytosti se ve svém vývojovém procesu dostaly do reality, kdy si i uměle vytvářejí ve svém duchovním světě nereálné reality – obrazy zkreslenosti skutečných životních prožitků, a to v rámci skutečné hmotné reality, kdy lidská bytost vznikla a žije život lidí z masa a kostí v daném životním okamžiku a v daném hmotném prostředí planety.

Život lidské bytosti je zasazen do neustálého evolučního procesu, generační výměny a pohybu společenství, planety, vesmíru k neznámým realitám. Duchovní poznatky mají přesah na další generace, kdy hmotné památky upomínají na lidskou minulost. V dějinách jsou lidské bytosti neustálou hybnou silou proměn a změn k nějakým perspektivám, které mají svůj základ a podnět ve stálém násilném a nenásilném vývoji společenství, v různé náhodné nebo nenáhodné duchovní a hmotné činnosti v průběhu životního toku. Do životního toku vstupují i emocionální a násilné projevy lidskosti, které svou revolučností zrychlují průběh dějinných událostí a posunují dějiny k rychlým (revolučním) změnám do nových perspektiv.

Společenské revoluční a zrychlující prvky mají svá východiska v projevech emocionálního a hmotného charakteru „člověka moudrého“ a vzorců jeho chování ve společnosti jiných jedinců, u nichž vzniká pocit nadřazenosti a mocenské ambice vůči lidským bytostem v kolektivním životním společenství za stále se odehrávajících životních cyklů „člověka moudrého“, civilizačních procesů a stále vznikajících lidských dějin. To vše se odehrává za stále probíhajících procesů biologického, fyzického a chemického charakteru v hmotném i nehmotném prostředí v neznámých časoprostorových jednotkách.

Lze asi poukázat na to, že genové kódy všech žijících organismů mají znaky nejen dědičnosti, ale i možnosti změn a vývoje jako různé viry a lidským okem neviditelné organismy, do kterých je možno uměle zasáhnout, ale nelze odhadnout účelnost a dopad do existence životních forem a na „člověka moudrého“. K možným vstupům lidského faktoru do přirozených životních forem patří:

- postupné dílčí změny v evolučních liniích, klonování;

- vstupy do procesů makroevoluce a mikroevoluce;

- snažit se vstoupit do vývoje a výběrů pohlaví, rodičovství, reprodukcea narušit tak přirozený a sociální výběr v lidském společenství;

- provádět genové mutace a různé zásahy do přirozeného vývoje.

Lidský vstup do přirozené evoluce životních forem lze pokládat za stejné nebezpečí, jako je existence zbraní hromadného ničení. Je na lidském činiteli, zda a jak rychle se chce přiblížit ke svému konečnu, kdy lidská konečnost může mít další perspektivu v přirozených evolučních procesech v miliardových jednotkách kosmického prostoru.

Snaha a touha poznat vznik své existence a života na planetě vznikla asi již v období mýtů a je stále živá a provází jednu generaci za druhou. Evoluční teorie jsou spojeny hlavně s vývojem přírodních věd v 19. století, kdy byly nalezeny ostatky různých hominidů, které jsou považovány za předchůdce homo sapiens – „člověka moudrého“. Kosterní pozůstatky byly nalezeny na různých místech planety a rovněž tak byly nalezeny různé druhy výsledků lidské tvořivé a hmotné činnosti.

Lidský poznávací proces se dostal do stádia, kdy chce svým abstraktním myšlením a hmotnou tvořivostí (pomocí raket, nástrojů s umělou inteligencí) objasnit vývoj vesmíru, lidské bytosti v časoprostorovém vývoji. V miliardových časoprostorových jednotkách existence planety Země začal hledat a odhadovat geologická období vývoje planety, rostlinstva a živočichů, lidské bytosti a společenství.

Jedná se o možné vydedukované vývojové trendy, předcházející vzniku života před zásadní změnou podmínek pro rozvoj životní atmosféry, rostlinstva a živočichů na planetě. Přelom nastává se změnou a vznikem životních podmínek, kdy do vývojového procesu vstupuje duchovní a tvůrčí prvek – lidská bytost. „Moudrý člověk“ má schopnost myslet, má dar řešení a písemného projevu, sebechápání a společenského a sociálního žití, práce a umělecké tvorby. Paleontologické a archeologické poznatky ukazují a prokazují, že druh homo sapiens se vyskytuje v posledním milionu let od vzniku planety. Se vstupem „člověka moudrého“ se vytvářejí dějiny a nastává ontogeneze, hominizace a civilizační proces – osídlení planety.

Evoluce lidského faktoru na planetě je provázena společenským vznikem násilného i nenásilného lidského soužití, ale i společenských jevů, jako je morálka, různé hodnoty v průběhu lidských životů. Do těchto kategorií náleží i lidské dobro a zlo, vzájemné války a mírová soužití, láska a nenávist, náboženská víra a nevíra. Je zde i smyslovost, emocionální a pudové projevy, pocity chladu a horka, cítění a necítění, ale i vnímání různých přírodních vlivů. Jedná se o jevy, které jsou spojeny s existencí lidského života v hmotné lidské podobě a zanikají v okamžiku lidské neexistence. S neexistencí lidského faktoru končí i společenské a sociální angažování a sociální začleněnost. Války, revoluce, genocidy, drogy a alkohol jsou jen spojené s trváním lidské existence na povrchu planety.

Konec vesmíru a života je blízká i vzdálená realita. Za miliardu let planeta Země ve vesmíru vychladne a zanikne. Lidstvo by teoreticky dále mohlo přežívat, pokud nenastane jeho konec.

Civilizační trendy

Vývoj lidského společenství se vytváří v singuláru jako komplexní a v plurálu jako jednotlivá civilizační střediska (ohniska) vzniklá na planetě, ve kterých se objevovaly různé společenské formy, jazyková příbuznost, náboženství a hodnotové společenské systémy, různé zvyky a tradice. Z místních civilizačních středisek se postupně formovala lokální na jednotlivých kontinentech, která začala přesahovat na jiné kontinenty, vzájemně se ovlivňovat a propojovat. Za stálého vzniku, zániku a opětovného vzniku nových forem se nejdříve ze středomořských antických civilizací zrodil evropský civilizační trend, který zahájil kolonizační expanzi na jiné kontinenty. Z evropského civilizačního centra byla postupně přenesena evropská civilizace na americký kontinent, kde od 17. století vzniká nové civilizační středisko, které se propojilo s evropským, a vznikla tak euroamerická civilizace, která postupně začala ovlivňovat civilizace na všech kontinentech. Za existence euroamerické civilizace se objevil fenomén globální a multikulturní civilizace, ve které již vznikají zárodky pro další civilizační vývoj k další perspektivě.

Civilizační proces sdružování a sjednocování lidského společenství neustále provází násilné jevy jako války a konfliktní mocenské situace a různý druh sociálních a hospodářských jevů. Tyto procesy mají dopad i na změnu morálních hodnotových systémů, rozdílnost vývoje státních a společenských a organizačních forem uspořádání lidského společenství na planetě Zemi. Faktory, které ovlivňují a prostupují lidské společenství, jsou hlad, nedostatek potravin a vody, různý druh nemocí, revolt, povstání a neustálá snaha o lepší životní podmínky, jež v dějinách provázejí násilné revoluční proměny a touha po dosažení lidské spravedlnosti.

Za neustálého vývojového procesu se v různých časoprostorových jednotkách mění životní a hmotné podmínky, způsob života, rozvíjí se lidské duchovní a tvůrčí schopnosti. Za stálé generační výměny se mění sociální složení obyvatelstva, pracovní a výrobní podmínky. Změny provázejí stále více se rozvíjející tvořivá činnost „člověka moudrého“, organizovanější životní správní a samosprávné formy, stále dokonalejší technické a technologické procesy. V lidské civilizaci se též promítají prvky osobní individuality a kolektivity.

Civilizace má trend stále se rozvíjet za procesu průběžné výměny a změn od vzniku k okamžiku rozkvětu a k vrcholu stabilizace, stagnačnímu sestupu a rozkladnému procesu, ve kterém vzniká nová civilizační realita. Na civilizační vývoj lze pohlížet z hlediska nějakých dějinných umělých etap: jako na vývoj lidského společenství, před naším letopočtem (před Kristem) a našeho letopočtu (po Kristu). Lidskou civilizaci lze například rozdělovat i na dějinné etapy: mytologie, starověk, středověk, novověk, období lidské globalizace.

Jiný pohled můžeme zaujmout z úhlu celospolečenských a správních struktur: na prvobytně pospolnou společnost, rodová a kmenová společenství, starověké říše, království a císařství; anebo z hlediska společenských sfér na období otrokářské, feudální, kapitalistické, socialistické a komunistické či na období přímé a nepřímé demokracie a vzniku občanské společnosti.

Z hlediska společenského a kulturního pohledu lze považovat evropské, americké a australské prostředí za kulturní sféru křesťanství, asijské prostředí za sféru různorodých kultur indických, čínských a japonských, africké prostředí za smíšeninu původních kultur s kulturou křesťanskou a islámskou. V současnosti se již zrodila multikulturnost a v globalizačním lidském prostředí se střetává náboženský způsob života s lidským materialistickým pojetím životních prožitků. Dvě kultury a náboženství prostupují všechny kontinenty – křesťanství a islám. V multikultuře vznikají i odlišné morální hodnotové systémy na základě náboženské víry a materialistického pojetí života bez náboženské víry.

Euroamerická civilizace vyprodukovala ve 20. století řadu různých ideologií jako například anarchismus, liberalismus, kapitalismus, socialismus, fašismus, nacismus, komunismus a i křesťanský demokratismus. Do popředí se dostala i významná náboženská hnutí mající sociální zaměření. V euroamerické civilizaci se postupně začalo náboženství oddělovat od státu, křesťansky orientované státnosti. Naopak v islámské státnosti a jiných státnostech setrvává propojenost státu a náboženství; jsou ale i státnosti úplně omezující náboženství na svém území.

Pojem univerzální civilizace vznikl ve 20. století, jako i vznikl pojem univerzální náboženství. Oba pojmy obsahují vizi vývoje společenství a další civilizace. Ve společenství lze sledovat stálý proces společenského vývoje a trend k novým sjednocujícím a sdružujícím formám za stálé ideové a ideologické plurality a rozdílnosti v oblasti morálních a životních hodnot.

Při vzniku globální civilizace vystupuje do popředí osobní a společenská nerovnost, zvláště v oblasti sociální a ekonomické. Dochází k značné rozpornosti v oblasti osobních a rodinných práv, práv menšin a práv ohrožujících většinu ve většinové společnosti. Významné role v euroamerické civilizaci se dostává právu na potrat, rovnoprávnosti muže a ženy a právu na rozdílnou sexuální orientaci. Organizační formy společenství se neustále mění a to se dostalo do stádia existence demokratické, autoritativní a totalitní státnosti a trvalého ohrožení existencí potenciálu zbraní hromadného ničení.

Na jedné straně jsme svědky stálé intenzivnějšího procesu lidského sdružování a na druhé stejně intenzivního procesu rozdílnosti v pojetí prožití lidských životů, kdy ideálem se stává bezbřehá lidská svoboda a nutná regulace svobod z důvodu a příčin zachování života a lidstva na planetě Zemi. Termín univerzální civilizace lze považovat za optimální, ale vzdálenou možnost a perspektivu.

Stát a společnost

Civilizační proces dospěl do období globalizace a multikultury a nových forem socialistické státnosti. Stát není možné považovat vedle rodiny za základní lidskou organizační a reprodukční jednotku. Stát je též univerzální forma lidského společenství, kterou charakterizuje určité území, suverenita, zákonodárná, vládní a soudní moc, samospráva a státní správa a určité morální a jiné hodnoty. Státnost je možno rozlišovat z hlediska organizační struktury: na kmenová společenství, říše, království, impéria, císařství, konstituční monarchie, republiky, koalice, konfederace a federace. Jiné je dělení státnosti na demokratickou, autoritativní a totalitní. Dále lze rozlišovat státy náboženské, sekularizované a občanskou státnost, kde je náboženství považováno za součást demokratické kulturnosti. Ve vývoji státnosti lze hledat i státnost národní a různá sociální, ideová a ideologická zaměření, podle počtu obyvatelstva, státního zřízení, ekonomické a sociální struktury, podle symbolik, ale i řady jiných ukazatelů rozčlenění obyvatelstva.

Civilizační proces dospěl v jednadvacátém století do období globalizace a multikultury a sjednocování státnosti na celé planetě. V současnosti existuje Organizace spojených národů a řada mezinárodních organizací a kontinentálních a mezikontinentálních organizačních struktur.

Společenské jevy jako evoluce, revoluce, konflikty, krize, jsou doprovodným jevem dějinných a civilizačních procesů stálé generační obnovy lidského činitele na procesu a jeho tvořivé činnosti. Evoluce je proces, který má svou vývojovou řadu, jež může být přerušena a znovu obnovena v rámci nějakých časoprostorových zlomů planetárního nebo kosmického významu. Do evolučního vývoje může zasáhnout náhodnost, mimořádné okolnosti ve společenském a životním prostředí planety. Dějiny mají a znají různé mocenské, společenské konflikty a různý druh přírodních a lidských selhání, které ovlivnily společenství na planetě.

Ve vývoji společenství jsou časová období, kdy je evoluce ovlivněna nečekanými zvraty, které nakrátko nebo trvale ovlivňují vývoj civilizačních procesů, jež vyúsťují v nové životní kvality (někdy i nekvalitu) existence „člověka moudrého“ a společenství na planetě. Pohyb dějin je limitovaný evolučními a revolučními prvky, které mají nezbytnost pro další pohyb lidstva v časoprostorových jednotkách.

Lidskou realitou je, že člověk si nemůže vybírat čas a dobu, do které se rodí a ve které umírá. Nemůže si ani vybrat vývojovou etapu lidského společenství, do které po svém narození vstupuje.

Revoluce je pojem, který je jakýmsi protikladem evolučnímu vývoji. Je to základní změna a proměna v životních formách, která se vykytuje v celém životním prostředí. Tyto proměny a změny obvykle provází nějaké zásahy do vývojové kontinuity, které znamenají násilné i nenásilné životní proměny. Lze je nazvat i zlomovými prvky ve vývoji homo sapiens a lidského společenství nebo v rostlinné a živočišné říši.

V lidském společenství se jedná o náhlé mocenské, společenské, ekonomické a sociální zvraty, které úspěšně nebo i neúspěšně přinášejí zásadní proměny a změny do životů člověka a jeho společenského života. V průběhu dějin a civilizací došlo a dochází k nesčetným změnám, které jsou násilného a nenásilného charakteru, které provázely potoky krve a mrtvol lidských bytostí. Násilné a mocenské převzetí za účelem změn společenských poměrů provází lidské civilizační procesy od jejich vzniku a souvisí s dominantním a mocenským přístupem některých jedinců v rámci i mimo rámec svého nejbližšího okolí expanzí do vnějšího prostředí v různých etapách dějinného vývoje.

V dějinách lidstva se asi teprve od osmnáctého století násilné převzetí moci v lidském společenství mění k hledání takových možností společenských změn, které by upřednostnily evoluční společenské proměny. Do popředí více vystupuje vznik společenského prostředí lidských a občanských práv a nové občanské rovnosti před zákonem. V dějinách se více projevuje prvek obyvatelstva ve smyslu lidu, občanů, kdy se objevuje touha a snaha po lepším životě a po změnách vládnoucích mocenských elit (panovníků, vládců, různých vůdců, stavů, tříd a podobně).

Vstup lidu a občanů do společenského a mocenského dění znamenal i zvýraznění úlohy hospodářské transformace a následné proměny sociálních poměrů a lidských morálních a hodnotových systémů. Revoluční změny se v podstatě prosazují v okamžicích, kdy existují již určité rozkladné společenské prvky, které zvyšují narůstající neklid a nespokojenost do různých forem lidského společenství. Pojem revoluce se též používá k označení různých forem převratových změn v lidském duchovním a reálném životě, například průmyslová, vědecká, kulturní a jiná revoluce.

Pokusme se blíže definovat klíčové revoluce a revoluční proměny v krátké etapě dvou století druhého tisíciletí našeho letopočtu. Je to období řady revolučních událostí, které postupně proběhly v lidském společenství a měly charakter mocenských, politických, národně osvobozujících a jiných procesů spojených s válkami a násilím všeho druhu. Tyto změny většinou charakterizují násilné boje a zápasy všech proti všem. Jsou to i období, kdy násilí navzájem požírá násilníky, kdy vítězové stabilizují změny mocenských poměrů, které vedou a vyúsťují v hospodářské a sociální společenské proměny místního, lokálního a globalizačního významu. Během revolučních změn obvykle dochází k rozsáhlým společenským, personálním a mocenským změnám, ale i k transformaci morálních hodnotových systémů. Jako příklady lze uvést:

- Sociální revoluce, kde se jedná o mocenské a sociální změny;

- Třídní revoluce na základě různých ideologií a společenských vizí;

- Národně osvobozenecké revoluce za prosazení práva na sebeurčení;

- Mocenské revoluce, převraty a puče, kde se jedná o mocenské změny s různým cílem a účelem;

- Náboženské za účelem násilného hlásání náboženské víry.

Ve dvacátém století se začal postupně měnit význam pojmu revoluce, jenž je chápan více jako přelomová změna v různých druzích lidské duchovní a hmotné činnosti, a to ještě v období, kdy ve vznikajícím občanském společenství nelze vyloučit násilí všeho druhu při řešení mocenských rozporů v lidském společenství. Evoluční a revoluční změny dostávají jiný charakter, který souvisí s postupnou nutností regulace bezbřehé lidské svobody, kdy vzniká problém přiměřeného násilí v demokratických společenstvích, přiměřené regulace a ochrany za účelem ochrany životních zdrojů na planetě Zemi.

V současnosti je lidské společenství nadále otevřené všem možným společenským vizím, ale i formám násilí a válečných a jiných útrap. Nadále zůstává otevřené evoluci i revolučním změnám, ale i možnosti sebezničení.

Násilné mezilidské vztahy lze charakterizovat jako mocenské a občanské války a konflikty, revoluce, povstání, spiknutí, které jsou součástí lidského civilizačního vývoje. Jsou to společenské jevy, přinášející stálé změny v lidském společenství, jevy, které paradoxně souvisejí s lidským pokrokem a dalším všeobecným kulturním rozvojem – dalším pohybem a společenským vývojem.

Příklady některých násilných revolučních změn od 18. století:

- Americká revoluce, 1775–1783;

- Velká francouzská revoluce, 1789–1799;

- Francouzská revoluce, 1830;

- Revoluční evropské dění za národní nezávislost a liberální změny, 1848–1849;

- Velká říjnová revoluce v Rusku, 1917;

- První a druhá světová válka na všech světových kontinentech;

- Poválečná národně osvobozenecká hnutí;

- Rozpad socialistického bloku, 1989–1990;

- Civilizační konflikt mezi demokratickou státností a islámem.

Různé formy lidského násilí ukazují na nehumánnost lidí, ale zároveň na postupující rys morálnosti v lidské tvůrčí duchovní a hmotné činnosti.

Dějiny myšlení jsou přehledem produkce lidské duchovní tvořivosti, která se v civilizačním procesu objevila a stále vykazuje nový stupeň a nárůst kvality lidského poznávacího procesu, který lze rozeznat a analyzovat při civilizačním vývoji:

- V oblastech společenských systémů starověku v Indii, Číně, Babyloně, Egyptě, ve Středomoří;

- Ve feudálních evropských společenstvích a v civilizačních procesech na dalších kontinentech;

- V kapitalistické a socialistické společnosti již v globální evropské a americké civilizaci.

Dějiny lidského myšlení jsou spojeny s vývojem „člověka moudrého“, který od náboženských představ a strachu z neznámého dospěl až k abstraktnímu myšlení a představám a virtuálním světům. Rozumové a poznávací procesy se postupně vyvíjely ve starověkých čínských, indických, židovských, antických civilizacích. Tento civilizační proces našel své vyvrcholení v evropském středověku, který přinesl renesanci, osvícenost a rozvoj přírodních a humanitních věd, které se staly pluralitní záležitostí pro již multikulturní a globální lidské společenství.

Dějiny společnosti se na své cestě vpřed nevyvíjejí bez zákrutů a zpětných pohybů, kdy se přímka proměňuje v určitý spirálový pohyb, který propojuje horizontální a vertikální pohyb – pohyb života v kosmickém prostoru. Vstup nové myšlenkové kvality do lidského bytí provází vzestupný pohyb tvůrčí činnosti. V dějinách lidského vývoje dochází k neustálým změnám a proměnám z jednoho kvalitativního stavu do druhého za nové a vyšší poznávací kvality.

Společnost v kterémkoliv stupni svého dějinného vývoje vytváří různorodé společenské formace a složitou spletitost civilizačních projevů v časoprostorových jednotkách. Rozmanitost lidských existencí v různé časové odlišnosti, různorodost společenských formací od minulosti, k současnosti a budoucnosti. Lidské společenství je možno považovat za množinu různorodosti, stále živou ve své složitosti, ale i ve svém celku utvářeném generačním vývojem člověka a lidstva jako pestrou směsicí duchovnosti a hmotnosti v kosmickém prostoru.

KAPITOLA DRUHÁ

Lidská civilizace vkosmu

Bezbřehá lidská svoboda omezuje svobodu jiných. Svoboda jedince vlidském společenství končí tam, kde začíná svoboda jiných. Lidstvo bez morálních zábran je jen jako divá zvěř, která kálí bez rozmyslu tam, kde se naplanetě ocitne. Bez morálních hodnot je lidské společenství jen něčím, kdo chrání své životní teritorium svým instinktem před druhými. Je něčím, kde existují jen pravidla násilí avyvražďování, kde převládá jen právo silnějšího abezmocnost slabších. Člověk bez duchovnosti se stává jen hříčkou aanomálií vkosmickém prostoru.

Bůh existuje nebo Bůh neexistuje, jsou výkřiky lidských bytostí dokosmického neznáma. Existuje však víra, naděje aláska, která překonává lidský strach zneznáma azkonce existence.

Lidstvo naplanetě

Asi před třinácti miliardami let vznikl vesmír. Asi před pěti miliardami let byl planetární prostor stále vestavu zrodu. Vevesmírném prostoru mimo jiné vzniklo Slunce acelá sluneční soustava. Slunce, kde podle lidských představ existuje teplota patnácti milionů stupňů Celsia, kdy se pojaderných reakcích uvolňuje energie veformě světelných částic. Část tohoto světelného záření dopadá napovrch planety Země.

Země je planeta, která je zdánlivě pevná, ale uvnitř má iontové jádro, které je nositelem obrovské energie, jež se projevuje sopečnou činností azemětřeseními. Oba tyto jevy vedou kneustálým pohybům části zemské kůry.

Planeta Země tvoří tři vrstvy azemský povrch vesvé několika miliardové existenci se stále mění; kezměnám vposledním období přispívá ilidská tvořivá činnost. Vhmotných procesech planety Země stále probíhají cyklické procesy uvnitř avně zemského povrchu– vzemské atmosféře, která umožňuje život naplanetě. Přes 70% planety pokrývají oceány amoře; voda je vneustálém pohybu. Ekologické podmínky napovrchu planety se ustálily astaly se nositeli životodárnosti.

Společenský aorganizační pohyb lidstva

Stěhování lidských bytostí naplanetě Zemi je průběžným apřirozeným jevem organizačního pohybu lidstva. Tento pohyb byl aje spojený se vznikem asrozšířením lidí (homo sapiens) nazemském povrchu, se vznikem středisek (ohnisek) lidské civilizace ajejích trvalých pohybů azměn zaneustále kvalitativní tvůrčí činnosti. Jsou to pohyby, které zlidského hlediska můžeme rekonstruovat aodhadovat, někdy ipředvídat. Prvotní pohyb lidstva naplanetě avznik prvních civilizačních středisek (ohnisek) se díky pohybům „člověka moudrého“ poplanetárním zemském prostoru rozšířily zřejmě zafrického prostředí doStředomoří adále nadalší kontinenty planety.

Zevzniklých středisek (ohnisek) se lidstvo zřejmě postupně rozšířilo tisíce let před naším letopočtem zevropského, asijského aseveroamerického prostředí, zAsie doAustrálie ajižní Ameriky (odhady časoprostorových jednotek jsou však velice rozdílné). Rozdílný je pak pohyb vzhledem kvzniku civilizačních středisek, poobdobí migrační stabilizace avzniku starověkých říší. Je to asi období ještě před naším letopočtem, aponašem letopočtu avprvním tisíciletí, období migrace aexpanzí avzniku více civilizačních středisek (ohnisek).

Se vznikem azánikem jednotlivých civilizací je spojený ijev určitého kulturního rozvoje anáboženských soustav ajejich vzájemného překrývání– vIndii aČíně vzniká hinduismus abuddhismus, vEvropě se rodí antika apozději křesťanství aislám. Vznikají ijiné druhy pohybu různých kočovných kmenů apozději iexpanze vzájemných civilizačních středisek (ohnisek) navzájem.

Lze konstatovat, že vznikla dvě celoplanetární centra vasijském aevropském prostředí, která měla zásadní význam pro další civilizaci naplanetě, ato nezávisle nasobě. Jednalo se ořímskou říši ačínské císařství– evropské prostředí prostoupilo křesťanství ačínské buddhismus; později se obě civilizace bránily nejdříve kočovným nájezdům, pak mocenské expanzi islámu. Obě civilizace prostupoval iprvotní sekularismus, skepse nevěrectví. Postupně dochází kvzájemnému dotyku jednotlivých vzniklých civilizačních středisek (ohnisek), ato zaexistence mírových aexpanzivních vzájemných střetů. Ztohoto úhlu pohledu se však vymyká evropská civilizace, vycházející zkřesťanství, která se mocensky, kulturně ihospodářsky stala planetárním hegemonem, jenž se snažil postupně kolonizovat jiné kontinenty díky své vojenské ahospodářské převaze. Vzniká nový druh civilizace anový druh celoplanetární expanze. Rodí se inové civilizační pohyby podmaňující, ničící civilizace nanižší úrovni vyspělosti aměnící složení obyvatelstva najednotlivých kontinentech. Objevuje se nová evropská aamerická civilizace kulturně, mocensky ahospodářsky nadřazená obyvatelstvu jiných kontinentů. Nastal inový druh migračního pohybu zevropských mateřských zemí docelého planetárního prostředí anový druh územního uspořádání, který začal vyjadřovat organizační uspořádání, nové sociální rozvrstvení obyvatelstva, stále více krystalizující iknovému civilizačnímu stupni– knové civilizační rozpornosti, jež vyústila vedvě světové války aknovému uspořádání správní aorganizační struktury lidstva. Civilizace nejdříve dostala národní charakter, který se proměnil vinternacionální zaneustálých ideologických amocenských střetů. Bylo to období konce kolonialismu, národně osvobozeneckých dějů aproměny bývalých kolonií vnezávislou arozvojovou státnost. Vté době končila nadvláda evropských mocností– vznikly nové atomové mocnosti, mezinárodní organizace anová civilizační střediska aohniska najednotlivých kontinentech. Začala se rodit éra globalizace amultikultury, ustavovaly se demokratické, autoritativní atotalitní státnosti asupermocnosti– Spojené státy americké, Čína, Rusko afederace aunie nadalších kontinentech. Objevila se iideová konfrontace mezi náboženskými soustavami asekularistickým pojetím společnosti již vglobálním měřítku. Nastaly inové vdějinách lidstva neznámé problémy hospodářského, ekologického asociálního rázu. Největší výzvou se však stala možnost sebezničení života naplanetě. Člověk poprvé opustil planetární prostor avnikl donejbližšího prostoru jiné planety.

Vývojový proces lidských bytostí ajejich duševní ahmotná tvořivost se neustále vyvíjí anení srovnatelná sobdobím lidského starověku nebo sobdobím našeho letopočtu. Pohyb lidstva naplanetě má charakter vždy nové perspektivy, ato zastálé změny životních podmínek naplanetě. Zhlediska lidské reality však existuje okamžik zrození asmrti, lidské konečno vnějakém procesu lidsky chápaného konečna anekonečnosti. Se vznikem zbraní hromadného ničení je možná idalší realita sebezničení nejen lidstva, ale iživota naplanetě.

Zkosmu vypadá naše planeta jako jiná. Při bližší vzdálenosti lze teprve zjistit, že najejím povrchu se nacházejí pevniny aoceány aje obklopena životní atmosférou anapovrchu existuje život alidské bytosti, které jsou rozeseté pocelém planetárním prostoru asvou tvořivou duchovní ahmotnou činností planetu přetvářejí pro své životní potřeby.

Energie lidských životů se setkává spřirozenou energií aenergiemi, které sálají vevesmírném prostředí. Vtomto prostředí umocňuje existence atmosférického ovzduší senergetickými hmotnými zdroji nejen rozvoj životních forem, ale ilidské tvořivosti. Civilizace naplanetě vesvém vývojovém procesu dospěla dostádia, kdy se ocitla nejen nacestě dokosmu, ale vlastní iprostředky sebezničení aexistence života naplanetě.

Stručně olidstvu

Dějiny jsou nepřetržitým procesem, vekterém se prolínají životní úděly jednotlivců vestálém vývoji lidstva kneznámé perspektivě. Jsou to dějiny plné různých lidských konfliktů naplanetě vjejich krátkodobém životním cyklu, ale vestálé společenské perspektivě lidstva.

Nalidské dějiny lze pohlížet zúhlu perspektivy jako:

- nadějiny kosmu aplanety;

- dějiny životných aneživotných forem;

- dějiny lidstva;

- dějiny lidské tvořivosti.

Obvykle se díváme nalidské dějiny zúhlu své existence aperspektivy, vnějakých časoprostorových jednotkách, kdy se dějiny jeví jako chronologický běh událostí, souvislostí, vzájemných vztahů arůzných interakcí duchovních ahmotných lidských realit. Vrámci dějinného posuzování označujeme lidská existenční období zhlediska vzniku arozvoje homo sapiens (člověka moudrého) naobdobí pravěku, starověku, středověku, novověku amoderní dobu. Jiné je třeba dělení naobdobí vzniku lidské civilizace, jejího rozvoje adalších perspektiv aještě jiné naobdobí doby kamenné, bronzové, železné, industrializační, atomové, digitalizační akosmické.

Jinak můžeme dělit zhlediska vzniku lidských organizačních forem, postupného sjednocování asdružování vprocesu neustálého tvořivého pohybu jednotlivců alidského společenství. Vevývojovém procesu lidské bytosti aspolečenství stále pokračuje amění se lidské sdružování avytváření organizačních forem. Vesvé mnohotvárnosti, rozdílnosti arozličnosti je však také zahrnut prvek osobní alidské solidarity.

Vkosmickém prostředí, kde se náhodnost, konečnost anekonečnost prolínají vrůzných časoprostorových jednotkách (lidsky evidovaných aneevidovaných), je posazen život, člověk aspolečnost. Vtomto prostředí existuje ilidská civilizace, která se stále mění avyvíjí vždy navyšší stupeň lidského poznávacího procesu. Vnitřní struktura organizace lidského společenství odčlověka moudrého dospěla dopočátečního stádia člověka kosmického. Zda člověk vrůzné existenční podobě aorganizaci dospěje adosáhne zplanetární formy až doformy kosmické, je otevřenou záležitostí, možnou perspektivou.

Možné dějinné členění:

Pravěk– tři miliony let před naším letopočtem:

- Doba kamenná, bronzová aželezná;

Starověk– 1500let před naším letopočtem– 6/7. století našeho letopočtu;

Středověk– 7. až 15/16. století našeho letopočtu:

- Raný středověk

- Vrcholový středověk

- Pozdní středověk;

Novověk– 16.–19. století našeho letopočtu:

- Renesance

- Osvícenectví

- Industriální období

- Atomové období;

Globalizace amultikultura– 20.–21. století našeho letopočtu.

Jiný úhel pohledu člení lidské dějiny naobdobí civilizací:

- Dějinné antické období, zahrnující řeckou ařímskou civilizaci, zkterého se zachovaly písemné dokumenty astavební památky;

- Vestředomořském prostředí se vyvinulo civilizační prostředí akultura sumerská, asyrská, babylonská, egyptská jako civilizační střediska (ohniska) pro šíření prvotních civilizačních snah doještě okolních, obyvatelstvem neustálených oblastí;

- VEvropě asi od3. tisíciletí před naším letopočtem vznikala různá civilizační střediska (ohniska), kultury, které byly provázeny migrací jednotlivých kmenů atvořících se národů, zvláště vestředomořské oblasti, kde se stýkají tři kontinenty: evropský, asijský aafrický, akde vznikaly jednotlivé civilizační kultury, které byly převršeny jinými adocházelo kpromíšení obyvatelstva. Bylo to prostředí, vekterém vzniklo křesťanství aislám, kde naantickou civilizaci navázala civilizace evropská.

- VAsii vznikla čínská civilizační střediska (ohniska) akultura zřejmě asi před 5000 lety avytvářelo ji asi dvacet různých dynastií. Včínském prostředí se zrodila úcta knebesům, vznikl taoismus, konfucianismus abuddhismus. Jiným asijským civilizačním centrem byl indický prostor, kde se prosadil hinduismus, buddhismus ajiná náboženství arozdrobená civilizační střediska (ohniska).

Vevývojovém procesu společenství vlidských časoprostorových jednotkách docházelo kmilitantním anemilitantním dotykům evropských asijských civilizačních středisek (ohnisek), ale ikposunům různého druhu lidských kočovníků, kjejich expanzím, ale ipozdějším splýváním dřívějšího obyvatelstva. Zrodových držav vznikala kmenová společenství, která vytvářela prvotní sídliště, ohrazenou městskou zástavbu. Kmenové územní državy se začaly proměňovat vrůzné územní celky, jako knížectví, království, císařství, demokratické republikánské formy.

Civilizační listování

Se vznikem života naplanetě aspostupným vznikem různorodých životních druhů jsou spojeny procesy:

- Reprodukčního charakteru (množení, křížení, samostatný oddělený vývoj);

- Odštěpení jednotlivých druhů zjednoho předka;

Civilizační proces

Duchovní acivilizační vývoj

Vstup judaismu akřesťanství

Vstup islámu docivilizačního procesu

Vývoj evropské civilizace

Evropa okolo roku 500

Evropa asvět odpočátku druhého tisíciletí

Lidské války

Války arevoluce

Lidská evoluce, války arevoluce

Revoluční aspolečenské proměny

Hodnocení zdějinného pohledu

Revoluční občanská dění

Další významná revoluční hnutí

Válečná tažení apovstání

Náboženské aspolečenské vize

Kultura– umělecké projevy lidstva