© Emil Hruška, 2022

Photos © Emil Hruška, Státní oblastní archiv Praha, 2022

Cover art © Lukáš Tuma, 2022

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2022

ISBN 978-80-278-0091-9 (print)

ISBN 978-80-278-1226-4 (ePub)

ISBN 978-80-278-1227-1 (mobi)

ISBN 978-80-278-1228-8 (pdf)

NA ÚVOD TEORIE, NIKOLI VŠAK PŘÍLIŠ…

Co je to literární brak neboli škvár?

Jak bývá charakterizována takzvaná braková nebo též pokleslá literatura, či paraliteratura? Například Slovník literární teorie uvádí, že v daném případě se jedná o „zpravidla prozaické dílo, jehož účelem je poskytovat vzrušení širokým čtenářským vrstvám a které nedbá na uměleckou a ideovou hodnotu; vyznačuje se nedostatkem původní invence, chudou a mechanickou kompozicí, potlačením psychologických a vůbec složitějších prvků románové skladby, naivní motivací, nevyplývající z charakterů postav, falešným morálním závěrem a neuměleckostí jazykového projevu“.

Slovo brak pochází z německého der Brack čili zmetek.

Dušan Karpatský píše v knize Labyrint literatury, že brakem je „ten nejhorší druh zábavné četby, který chce nejširším čtenářským vrstvám poskytovat pouze vzrušující čtivo a vůbec nedbá o uměleckou hodnotu. Začal se šířit v 1. pol. 18. století, rozbujel se v 19. stol. a jeho produkce zdárně pokračuje i v době nejnovější, přinášejíc svým často anonymním autorům i nakladatelům slušný zisk“. Karpatský také uvádí, že „pokleslá literatura tohoto typu se jednostranně soustřeďuje na děj a libuje si ve vnějších efektech, s motivací jednání postav si moc starostí nedělá, stejně jako s kompozicí či stylem. A končí obvykle happy endem. Když se přece jen vyznačuje jistými kvalitami nebo má blíže ke kýči, říká se jí slušněji literatura bulvární, konzumní nebo masová“.

Takzvané pokleslé literatuře se ve své práci Napínavá četba pod lupou věnoval literární kritik a historik Josef Hrabák. Pokleslou literaturu charakterizoval jako tvorbu, „která se oddělila jako řemeslný výrobek nevalné úrovně od náročnějšího zábavného písemnictví plnícího rekreační funkci (odtud termín paraliteratura na rozdíl od umělecké literatury) a tvoří nejnižší patra a suterén slovesné produkce. V meziválečných letech se této tvorbě říkalo obyčejně ‚lidová literatura‘ a měla dva charakteristické znaky – láci a mizernou kvalitu“. Hrabák také píše, že „z hlediska literární úrovně to však byla většinou četba praubohá, a proto se jí také říká literární škvár nebo literární brak“.

Nicméně literární brak, škvár, paraliteratura apod. byl a je výrazným fenoménem, který nelze odbýt pohrdavým mávnutím ruky. Dokonce klasik české literatury Vladislav Vančura se ve své stati Jak číst zamýšlel nad tím, jak je to ve společnosti se čtením „škvárů“. Tedy: Proč lidé vyhledávají a hltají tento druh literatury.

„Všichni známe ony šestákové knížečky, které se s takovou snadností kolportují a které se prodávají v tabáčních prodejnách a ovšem i u knihkupců,“ napsal Vančura. „Jednou se jmenují Zapovězené ovoce, jindy Loupežníci z hor, opět jindy Paměti detektiva Eleonora nebo Příběhy pasáka stád na Divokém západě nebo Romány do šosu. Všichni známe ty břídilské výplody, všichni jsme z nich přelouskli pár stránek a všichni se dojemně shodujeme v tom, že je to bída a že je to hanba číst. Říkáme to již hodně dlouho, ale nic naplat, ten škvár má tuhý život! Zatímco se rozčilujeme, jeho náklady rostou a jeho obliba se vzmáhá. V čem to, bože milý, vězí? Což jsou lidé ve své podstatě hlupáci? Což se dají vědomě okrádat? Což je na světě taková mizérie, že muž a paní a dívka a chlapec se zdravým rozumem nerozezná padělek a věc bezcennou od věci hodnotné? – To jsou ovšem řečnické otázky, neboť víme, že lidé ve své většině jsou chytří, že své groše vydávají s velikou opatrností a že kupují řečené sešitky právě pro jejich kvantitu. Z toho plyne, že na krvácích a na takzvaném škváru je něco, čemu nerozumíme. To něco, ta věc podivná a těžko postižitelná, je snad jakýsi strakatý a sprostý druh krásy či uchvácení.“ [zvýraznil aut.]

Vančura cituje Jiřího Mahena: „Špatný život vychoval většinu lidí velmi špatně, ale oni se z toho zachraňují po svém a všelijak: čtou romantickou literaturu, která je jim vykoupením ze všednosti. Hledají detektivní novely, aby se zbavili tíhy prostřednosti. Čtou revoluční literaturu, poněvadž vidí denně kolem sebe ohromné množství nevyužitých, neprobuzených sil. Ženou fantastickou četbou svého ducha tam, kde začíná i tvůrčí fantazie. Jsou naplněni smyslem pro patos a hltají proto literaturu tendenční. Čtou často krváky, poněvadž mají v hlavě sen o primitivní spravedlnosti. Hledají více než karaktery, poněvadž jich vidí málo kolem sebe. Touží po velké změně, jako po ní stůně celé lidstvo.“

A Vladislav Vančura pokračuje: „Odtud s větší smělostí chci tvrdit, že se krváky (a celá takzvaná špatná literatura) nečte z důvodů nízkých a nečestných, ale z důvodů vznešených. Všichni čtenáři mají tedy zásadně potřebu krásy. Básní o životě. Přetavují svou touhu v řinčivé hulákající příběhy a v jakýsi ohňostroj uvolněných a nemožných skutků. Snad se jim zdá, že ubozí hrdinové – a těmi jsou ovšem sami – kteří tak dlouho nezavadili o možnost slušného lidského projevu, rozkvétají v tom nepřirozeném a přebarveném světě k činu a k slávě a k láskám, jimž se nic nevyrovná. Je to bláhové, je to nevkusné, ale duch a utajená energie básnícího čtenáře propůjčuje té veteši vlastní odlesky. V tom světle se pak zatřpytí přemnohá ubohost jako hrdinství. V podobných potřebách koření tedy úspěch krváků, ale tím nejsou vyčerpány všechny důvody, které pomáhají k rozkvětu tohoto býlí. Vedle láce a snadné dosažitelnosti je to zajisté i onen ošuntělý a snadničký způsob, kterým jsou knížečky vypravovány. Čtenář se tu setkává s obrazy, jichž bylo již tisíckrát užito. Je to řada klišátek a konvencí tak vyzkoušených, tak známých a tak nenáročných, že po nich čtenář skoro bez námahy a práce klouže k žádoucímu happy endu. Slovesnost jej nemusí zaměstnávat, ani co se za nehet vejde. Nic ho nezdržuje, nic nebrzdí jeho rozpoutanou fantazii a jeho chtivost příběhů. Chce, aby se milenci, kterým drží palec, dostali, chce, aby zlí ničemové byli potrestáni, chce, aby nevinnost byla zachráněna, a čím bystřeji k tomu vypravování směřuje, tím lépe.“

Pokleslá literatura naše přední literáty zajímala, čímsi jaksi vábila.

Karel Čapek charakterizoval literární brak z hlediska jeho obsahu mimo jiné takto: „Muži jsou stateční, toť pravda; jenomže do všeho vlezou. Ženy, zpravidla méně aktivní, ztěžují situaci něčím jiným: mají často nějaké tajemství a nepovědí to za živého boha, ač by se tím vše ohromně zjednodušilo. Myslí to dobře a jednají z pohnutek nejšlechetnějších; ale kdyby Cecilie včas řekla Raoulovi, že zloduch je vlastně otec Angeličin, nedošlo by k děsným událostem, následkem jichž Cecilie zešílela a hrabě de Belval byl napolo zabit. Ctnost, ponechána sobě samotné, je podivuhodně nepraktická; nesníží se k tomu, aby počítala s okolnostmi. Naproti tomu zločin počítá se vším, jenom ne s náhodou; jsa naprosto racionální a systematický, není připraven na zázračné zasažení nepředvídatelna. Kdo by mohl tušiti, že neblahá šílená náhle nabude rozumu a vystoupí proti bídníkovi? Jaké štěstí, že věrný Jakub našel ten pohozený útržek papíru! […] Náhody, divy a nečekaná setkání rozetnou uzel protivenství utažený inteligentní a vysoce praktickou zlobou. Vina je potrestána, zlý vévoda spolkne jed, jejž nosil v prstenu; a nanejmíň jedna svatba následovaná rozkošným děťátkem korunuje dílo v znovuzřízené mravní harmonii.“ (Marsyas)

Ale dosti literární teorie.

Český literární brak měl za první republiky svého krále, jehož věhlas zableskl i do nového milénia.

Krále nekorunovaného, jak se říká.

Jmenoval se Václav Jelínek.

Jako autor se však prezentoval jako Sláva V. Jelínek, a za okupace, kdy se „dal k Němcům“, si dokonce změnil jméno na Willibald Yöring, a po celou svoji spisovatelskou dráhu „chrlil kvanta vskutku mimořádného škváru“ (I. Fencl). Ovšem tento autor měl zřejmě i jiné, obtížně identifikovatelné pseudonymy (například Jack Briggs či V. Ludikar).

Ondřej Neff napsal o Jelínkovi v knize Něco je jinak (o české vědeckofantastické literatuře): „[…] vědeckofantastický román, který je držitelem prvního rekordu dosaženého našimi autory sci-fi žánru. Napsal ho […] Sláva (Václav) Jelínek a jmenuje se Příšery doktora Gagry [správně: Gargy – pozn. autora]. Morbidnost této práce nebyla a asi nikdy nebude překonána. Gagrovy ‚příšery‘ jsou totiž zplozenci ženy a oběšence. Rádi bychom odkázali tento paskvil do oblasti obyčejného hororu, ale k naší lítosti je to nesporná sci-fi, neboť Gagra nečaruje, pracuje důsledně s ‚trubicemi zvláštního tvaru‘ a ‚záhadnými přístroji‘. Jelínek se snaživě podbízí ‚protivzdělaneckým‘ náladám svého publika (vydal své dílko v nakladatelství Poledního listu, příbuzného týdeníku Šejdrem); pěkně to charakterizuje Gagrův výrok: ‚Co záleží na jednom životu, když se jedná o velký zázrak vědy!‘ Takto autor poukazuje na zvrhlost vědce (zřejmě všech vědců), kteří ‚pohrdají morálkou‘, konajíce nedovolené pokusy. V naznačeném duchu, kde spisovatel balancuje mezi pornografií, krvákem a hororem, je nesena i jeho další práce z tohoto roku [1931 – pozn. autora], Ostrov hrůzy, ‚román děsu a tajemné záhady neznámého tvora v Tichomoří‘. Naposledy se v našem písemnictví Jelínek ukázal za okupace, kdy se v převleku za Willibalda Yöringa, inzerovaného jako ‚vynikající německý básník a spisovatel‘, pokusil o kolaborantskou fantasmagorii Země tlustých bohů (1943). Jako vědeckofantastický prvek tu najdeme podivuhodný lék proti lepře.“

Díky prvkům „science fiction“ ve svých knihách se Jelínek dostal do Slovníku české literární fantastiky a science fiction (1995), který zpracoval Ivan Adamovič. O Jelínkovi zde mimo jiné stojí: „Spisovatel, novinář, překladatel z němčiny, angličtiny a srbochorvatštiny. Publikoval své prózy z velké části v časopisech a novinách, např. České slovo, Pražský ilustrovaný zpravodaj, Hvězda, Večer, Reforma, Expres, Letem světem, Nová Praha, Rozkvět aj. Byl jedním z nejrychleji píšících spisovatelů v české literatuře, čemuž ostatně odpovídala úroveň jeho děl. Podle prohlášení v deníku Expres z r. 1930 měl ve svých 25 letech na kontě již 50 románů.“

Kdo byl a co vše sepsal onen Václav (Sláva V.) Jelínek alias Willibald Yöring, tento „legendární brakopisce“, který psal „prachbídně, ale ještě i plagoval“, „grafomaniakálně tvořící své konglomeráty“ stupidit (I. Fencl)?

Jak se přes výraznou konkurenci usadil právě on na trůně „krále českého braku“?

Proč jsou jeho knihy, dostupné jen řídce v antikvariátech nebo u jednotlivců, stále horlivě vyhledávány a kupovány, a to za stále vyšší cenu? A hlavně: Proč jsou jistým, nikoli málo početným publikem s gustem čteny?

Pokusíme se Jelínka alias Yöringa a jeho tvorbu přiblížit. Kurzivou psané pasáže ve výtazích z některých jeho knih jsou doslovnými citacemi.

MUŽ SKOCOUŘÍM ČELEM

Kriminální román

(Vydal vroce 1925 vPraze Josef Šrámek, obrázky aobálku kreslil/údajně/ akademický malíř K. Jíra)

Román začíná vich-formě.

Autor se odhodlal opět navštívit Spojené státy. Bylo to nasklonku léta. Smalým kufříkem se vylodil vNew Yorku. Občerstvil se dolarovou přesnídávkou apak se procházel bulváry. Když stanul před výkladem přepychových klubovek, zhotovených zimitace „krokodílové kůže“, spatřil starého muže, jenž se kochal týmiž předměty.

Přiskočil jsem kněmu radostně apodal mu pravici. „JakžeM. Wilkinsi,“ zvolal jsem, „vy podnikáte dopolední procházky zcela sám?“ (Jaká to náhoda, vNew Yorku!)

Stařec rázem mne poznal achopiv se podávané mu ruky, srdečně ji stiskl. Pak pravil:

„Jak jsem rád, že si mohu svámi opět jednou pohovořiti. Zajímáte se dosud osedmé umění?“

Přikývl jsem.

„Víte již dávno,“ pokračoval, „že jsem ředitelem filmové společnosti Wilkins-film. Nedávno stalo se vnašem atelieru něco tak podivuhodného, že jsem litoval, že vy, který se rád obíráte podobnými případy, jste meškal právě vEvropě. Ostatně míním vám celou věc vyprávěti.“

Odešli tedy doWilkinsova domu ausedli vkuřáckém salonku. Wilkins, dříve fenomén lidské síly azdraví, byl očividně velmi zchátrán.

„Slyšel jste oMuži skocouřím čelem?“ otázal se návštěvníka.

Neslyšel.

Takže Mr. Wilkins se dal dovyprávění.

***

Ateliery Wilkins-filmu se nacházely zaposledními domky Hobokenu. Vzahradě ateliérů byla vyschlá studna, dokteré se nikdo nechtěl spustit, neboť vní byla nepěkná havěť. Wilkinsův kuchař si totiž jednou přinesl zRocky Mountains sbírku ještěrek aplazů. Při jejich krmení byl však uštknut azapůl hodiny vhrozných bolestech zemřel. Zaměstnanci ateliérů pak všechny ještěrky ahady vhodili právě doté vyschlé studně, které se potom všichni vyhýbali.

Mr. Wilkins vypsal konkurs nascénář svtipným námětem. Přišla mu řada nabídek. Mezi nimi také rukopis snadpisem „Satan“. Téměř vjedné řádce stímto slovem bylo jméno autorovo– Alexandre Barker; Wilkinsovi se zdálo, že autor přirovnal kSatanovi sebe sama… Wilkins se dal dočtení. Šlo ohrůznou historii abyl jat děsem při každé nové stránce. Četba jej silně rozrušila aměl chuť rukopis spálit. Už se ktomu chystal, leč vtom zaklepal sluha apřinesl mu navštívenku: paní Joan Hepburnová. Krásná žena lepých tvarů, která se vytrvale, však zatím marně ucházela oangažmá uWilkinsona.

Vešla.

Když spatřila nastole rukopis „Satana“, překvapeně řekla, že to písmo zná. Wilkins chtěl vědět, kdo je tedy autorem rukopisu. Hepburnová řekla, že mu to prozradí, pokud ji nechá hrát vjedné scéně nového filmu. Wilkins souhlasil.

„Takovéto písmo měl John Plummer,“ pravila, „který byl odsouzen pro vraždu svého nemanželského dítěte ksmrti. Jmenoval se John Plummer, pamatuji se zcela dobře natoto jméno, ač je tomu již několik let, co byl uveřejněn vdenních listech rozsudek sjeho rukopisem. Jako děvče zajímala jsem se otakovéto případy ato je snad příčinou, že jsem si naněho vzpomněla.“

Hepburnová si pročetla rukopis scénáře apravila, že je to hnusné. Zda by chtěla hrát vtakovém filmu? Ani kdyby jí Wilkins nabídl hlavní roli! Ale– ten je přece mrtev… Hepburnová se domnívá, že Plummer kdysi rukopis napsal, ale zdědil jej Plummerův příbuzný Barker, který nyní rukopis nabízí. Doporučuje, aby se Wilkins obrátil napolicii azískal oPlummerovi další zprávy.

Wilkins tak učinil.

Policejní úředník pravil: „John Plummer, narozený 1885 vExeteru, anglickém hrabství Devonshiru, vyučený ciselér, který se zařídil vNew-Yorku ažil vespolečné domácnosti se zestárlou cirkusovou provazovou tanečnicí Jacquelinou Belmotovou. Jejich nemanželský poměr byl korunován ku povidu zdravým, silným ahezkým hošíkem. Podle výpovědí sousedů, Plummer, který byl velmi šeredný, podezříval Jacquelinu znevěry, kčemuže zadávala mu příčinu právě sličnost jeho dítěte, amnohokrát ztýral provazovou tanečnici. Posléze tato zmizela avzniklo podezření, že Plummer ji zavraždil ajejí mrtvolu někam ukryl. Pro nedostatek důkazů byl však propuštěn zvyšetřovací vazby. Posvém propuštění vedl nepořádný život asousedé zesoucitu, slyšíce často dítě plakati hladem, krmili je zbytky svých obědů. Třetího roku John Plummer ubil hošíka proutěnou židlí, byl zatčen aodsouzen ksmrti. Několik hodin před popravou prchl vplášti dozorce adosud nebylo poněm nalezeno ani stopy. Příbuzných neměl, ani známých…“

Mr. Wilkins: „Tato shoda okolností mě vyděsila. Nyní jsem tušil, že „Satan“ byl napsán oním uprchlým ničemou, který se patrně kdesi skrývá pod jménem Alexandre Barker. Miss Joan byla překvapena neméně.“

Co učiníme? ptal se jí Wilkins.

Joan je chytrá: Wilkins napíše panu Barkerovi-Plummerovi dopis, aaž přijde, nechá jej zatknout! Ovšem bylo by lépe, kdyby předtím znalec písma prozkoumal písmo scénáře adřívější rukopis Plummerův. Wilkins souhlasil aopět se obrátil napolicejní komisařství. Bylo mu sděleno, že jej záhy navštíví příslušný úředník. Měl tlusté brýle avelký červený nos, jehož špička se ohýbala vzhůru. Úředník měl ssebou rukopis Johna Plummera, který porovnal srukopisem scénáře „Satan“. Písmo souhlasilo. Scénář napsal vrah Plummer!

Poúředníkově odchodu pravila Joan:

„Nyní jste kemně připoután. Máme společné tajemství anyní oba se musíme starati, aby John Plummer byl usazen naelektrickou stolici.“

„Nevím, co se se mnou dálo vtom okamžiku, ale myslím, že jsem ji pohladil povlasech.“

Mr. Wilkins uveřejnil vdenních listech tento dopis: „Mr. Alexandre Barker, který zaslal ksoutěži libreto, vypsané Wilkins-filmem, svého „Satana“, se žádá, aby navštívil ředitele této společnosti zaúčelem soukromé rozmluvy.“

Hned druhého dne dostal Wilkins odpověď: „Navštívím Vás mezi třetí ačtvrtou hodinou odpolední. Divím se, že jste si vybral kfilmování právě mého „Satana“. Upřímně řečeno, nikterak jsem to nečekal. Váš Alexandre Barker.“

Před třetí hodinou přišla Miss Joan aukryla se pod Wilkinsovým psacím stolem. Večtvrt načtyři ohlásil sluha pana Alexandra Barkera. Mr. Wilkins byl vzrušen. Vstoupil muž malého vzrůstu.

„Jeho nohy vězely vplátěných střevících, nesmírně dlouhých ašpinavých ajeho ramena, silácká ahranatá, napínala cvilich jeho kabátu. Nahlavě mu vzpurně seděla kulatá čapka zežluté kůže apod čapkou spojovalo se jeho obočí vmohutný jediný oblouk. Bylo to tak zvané kocouří čelo, avšak bylo nejdokonalejší, jaké jsem vživotě kdy spatřil. Muž nebyl delší dobu holen atím nabývala jeho tvář zpustlosti adivokosti.“

Muž potvrdil, že je autorem „Satana“.

Mr. Wilkins chce, aby mu muž sdělil své životopisné údaje.

„Ledová maska jeho obličeje zůstala nepošinuta.“

„Narodil jsem se roku 1887 vSioux Falls vJižní Dakotě. Moji rodiče obývají tam dosud farmu sdobytkářskou ohradou. Studoval jsem rok práva naHarwardově universitě, zabýval jsem se delší dobu prodejem psacích potřeb vNew-Yorku aposléze jsem sloužil vleteckém vojenském oddílu. Libreto „Satan“ jsem napsal zanocí znedlidněných celodenním ruchem.“

Měl jsem tisíc chutí sevříti mu hrdlo azasyčeti mu dotváře: „Prokletý lháři! Dvojnásobný vrahu!“ Zdržel jsem se apravil jsem skřečovitým klidem dále: „Mohl bych obdržeti zcela přirozený podpis?“ Podal jsem mu papír anamočené pero aon se podepsal vážně adůkladně, jako každý člověk širších vrstev, který vpodpisování vidí rozdávání sama sebe. Nalístku stálo oním rozervaným rukopisem: Alexandre Barker. Jakmile jsem přečetl podpis, vokamžiku jsem se změnil. Vzpřímil jsem se apodíval jsem naněho způsobem co možná nejvíce zdrcujícím.

„Jste lhář, rozumíte?“ vzkřikl jsem.

Zamračil se, čerň obočí rozlila stín pocelém jeho obličeji.

„Vaše pravé jméno zní John Plummer,“ vyrazil jsem vítězoslavně.

„Mýlíte se,“ řekl klidně. „Alexandre Barker.“

Zasmál jsem se nuceně aopovržlivě této prosté obhajobě.

„Narodil jste se vdevonshirském Exeteru,“ řekl jsem přísně, „vyučil jste se ciselérem… odstranil jste Jacquelinu Belmontovou adítě, které měla poctivě svámi, ubil jste rákosovou židlí. New-yorská policie hledá vás již několik let, aby vás posadila naelektrickou stolici.“

Muž zrudl ajeho ruce se chvěly. Byl prozrazen!

Pokusil se zapírat, ale pak pravil mírně: „Vzdávám se vám. Pošlete pro policii, aby vyšetřila mou záležitost.“

„Byl bych se učinil ibez vašeho vybídnutí.“

Když jsem se chopil telefonního aparátu, zdálo se mi, že spatřil jsem vjeho lesklém zrcadlovém okraji Miss Hepburnovou, kterak vytřešťuje naBarkera zamými zády oči ačiní velmi poděšený, odmítavý posuněk.

Muž skocouřím čelem byl zadržen apolicisté prověřovali jeho životopis.

„Byl jsem nezvratně přesvědčen ojeho vině. Miss Hepburnová plně sdílela mé mínění. Byl bych přísahal, že onen její pohyb, jímž si přála Barkerovi něco naznačiti, byl pouhým zrakovým klamem. Nebýt chvilkové stísněnosti, byl bych se sám sobě srdečně zasmál. Ta čistá, bílá Miss Joan, jež odmítala lásku ivnejdelikátnější formě, mohla zesvého minulého života Barkera nějak znáti? Byl bych hoden nejhlubšího opovržení, kdybych se tak odvážil domnívati.

Ilustrace keknize Muž skocouřím čelem.

Pošesti hodinách telefonoval vyšetřující úředník: „Vracíme vám jej. Je nevinen. Narozen 1887 vSioux Falls. Jeho rodiče žijí. Studoval naHarwardově universitě asloužil uleteckého oddílu kapitána Costy. Je podoben prchlému Johnu Plummerovi, jeho písmo rovněž podivuhodně rukopisu onoho vraha, avšak spousta důkazů stojí nastraně jeho neviny.“

Podeseti minutách se kWilkinsovi dostavil Barker. Pravil, že Mr. Wilkinsovi odpouští atázal se, zda jeho scénář bude realizován. Wilkins řekl: „Mé pevné přesvědčení ovás jest, že jste Johnem Plummerem ipřes osvobozující výpovědi policie.“

Dále pak: „Vaši práci nepřijímám. Můžete jíti.“

„Ne?“ tázal se dlouze, vraště obočí.

Místo odpovědi hodil jsem mu jeho čepici aukázal významně sevřenou pěstí nadveře.

Vytáhl něco znáprsní kapsy; Miss Joan slabě vykřikla při tomto pohybu. Vjeho ruce se objevil váleček ztemněmodrého papíru.

„Učerta!“ vzkřikl jsem. „Co zde chcete činiti sdynamitovou patronou?“

Natáhl se apostavil ji naokraj skříně. Spatřil jsem, že nemá téměř žádného doutnáku.

Miss Joan divoce lomcovala oknem, chtějíc snad jím uprchnouti. Imne nakazila svým děsem.

„Zabiji vás,“ zařval jsem, „opovážíte-li se patronu zapáliti. Jeden pohyb arozdrtím vás.“

Skočil jsem ktelefonnímu aparátu, ale vtom mne zadržel jeho pánovitý, odměřený hlas:

„Je to zbytečno. Dříve než nabudete spolicejním úřadem spojení, vyletíme dopovětří.“

Stál zapsacím stolem se širokým, nestvůrným úsměvem, jímž snad vítal vidění blízké smrti.

Obrátil jsem se kMiss Joan aspatřil jsem její obličej potřísněný krví. Domníval jsem se, že spáchala sebevraždu. Přiskočil jsem kní aodnesl ji dokřesla.

„Bože, co je vám?“ tázal jsem se jí zděšeně.

„Nic to není,“ šeptala, přivírajíc umdleně víčka aukázala své pořezané zápěstí ookenní tabulku, kterou se pokoušela holou dlaní roztříštiti. Barker rozžehl plamének zapalovače. Pohlížel jsem naněho očima hrůzou vypoulenýma, nejsa schopen jakéhokoli činu.

„Proč tak činíte, Mr. Barkere?“ ozval se zlenošky tichý hlas Miss Joan.

„Slyšel jsem dobře,“ pravil Barker kemně, „že „Satan“ má být odmrštěn. Je psán krví mého srdce anemohu snésti, aby neznán shnil mezi nepotřebným brakem mé domácnosti.“

„Můžete se pokusiti ujiné společnosti,“ namítl jsem.

„Ne…ne,“ pravil adupal umíněně, „všechny jiné společnosti mají libreta již zakoupena naněkolik let. Vy jste jediný, který mi může vyhověti. Byl bych nucen rukopis odnésti si domů anechati jej povalovati.“

„Přistupuji,“ řekl jsem nejistě, neboť život byl mi milejší, než moje dřívější předsudky.

„To není vše,“ řekl Barker chladně. „Přeji si hráti titulní úlohu „Satana“, což jsem měl již ostatně vysloviti při zasílání své práce.“

Mr. Wilkins aMr. Barker si pokrátkém váhání stiskli pravice kuzavření smlouvy. Nato Parker vzal patronu, strčil ji dokapsy aodešel.

***

Mr. Wilkins pokračuje: „Bylo mi jednapadesát let, ale cítil jsem se mlád asilen. Zůstal jsem panicem, nemaje kženám než obchodních závazků. Moje finanční starosti adalekosáhlé spekulace pohlcovaly všechny myšlenky mého dřívějšího života. Pokládal jsem to zasvou přednost, že jsem se stranil ženských půvabů. Vposledních dnech pociťoval jsem podivné vzrušení při pohledu naMiss Joan. Okouzlila mne? Miloval jsem ji?“

Jednoho dopoledne zaním Miss Joan přišla azajímala se oto, kdy se začne sfilmováním „Satana“. Wilkins ji bezděky nazval „přítelkyní“ stím, že jest mu rozkoší, takto ji nazvati.

Joan kněmu přistoupila, sevřela vesvých dlaních jeho ruku apravila sneodolatelnou vážností: „Vím, co mi chceš říci. Ne, neříkej to slovo. Tisíce mužů mi je říká adosud jsem nenalezla vněm zalíbení.“

„Ale…“ ohražoval jsem se.

„Mne neoklameš, můj milý,“ pokračovala, pohlížejíc namne svýma mírnýma očima. „Líbím se ti, vidím ačtu to vkaždém tvém pohledu. Či chceš mi pravdu říci ono banální slůvko, jímž se každý voják dobývá dopostele své lásky?“

Políbil jsem jí ruku arychle jsem odvrátil tvář.

„Buď hodný,“ řekla apustila zvolna mou ruku.

Pojednou vešel Alexandre Barker. Jeho škodolibý výraz mne poučil, že pozoroval celý výjev.

„Vážené panstvo,“ řekl, „zdá se, že zde panuje sentimentalita.“

„Ven!“ vzkřikl jsem naněho azároveň jsem otevřel dveře.

Šel, avšak vedveřích se obrátil ařekl: „Vevečerním vydání všech new-yorských novin bude nádherný článeček, nebo iskandální anekdota snázvem: Mr. Wilkins žebrákem lásky-Miss Joan Hepburnová.“

Apřiraziv dveře, zmizel.

Wilkins zaním ihned vyrazil, dostihl jej uzahradních vrat, kde si Barker zapaloval cigaretu. Wilkins mu sdělil, že „Satan“ se bude natáčet sBarkerem vhlavní roli, tak oč mu jde? Barker odvětil, že si přeje, aby se sním jednalo jako sgentlemanem. Miss Joan mezitím rozmlouvala votevřeném okně sasi pětiletým černovlasým hošíkem. Barker podal chlapci nějaký vpapíru zabalený předmět.

„Běž domů,“ řekl, pleskaje jej potváři. „Dej to dokamen auvidíš, jakou radost bude míti tvá maminka.“

Hošík poděkoval aodběhl.

„Co jste mu daroval?“ tázal jsem se nedůvěřivě Barkera.

Ukázal klidně nahorní kapsu své vesty, jež byla prázdná.

„Bože!“ zvolal jsem zděšeně. „Dal jste mu patronu?“

Cynicky přikývl.

Vyběhl jsem před dům. Čí je to hošík? Jako šílenec letěl jsem ulicí dolů, pohlížeje dovšech oken, aniž jsem někde hošíka uviděl. Chtěl jsem křičeti, ale neznal jsem ani hochova křestního jména. Letěl jsem dále, občas se dívaje dooken nízkých domků.“

Wilkins to vzdal ašel domů.

„Již jsem sahal podomovním zvonci, když jsem zaslechl strašlivý výbuch. Střecha protějšího domku vylétla dopovětří adomek se roztrhl jako skořápka. Dvě zdi klesly aihned vše zachvacovaly plameny. Cosi lepkavého plesklo mne dotváře. Zachvěl jsem se apohlédl jsem napředmět ležící ušpičky mého střevíce. Vytřeštil jsem oči, nemoha či nechtěje ihned pochopiti, že jeto kousek masa sněkolika krůpějemi krve, který ležel umých nohou.

Dětský prst!

Přivřel jsem oči hrůzou. Vyrazil jsem dveře avřítil jsem se dosvé pracovny. Přísahám, že kdyby se vté chvíli dostal Barker domých rukou, byl bych jej snejvětší rozkoší ksmrti ubil. Zahlédl jsem jen Miss Joan, ležící nakoberci. Její tvář pokrývala těžká bledost. Poklekl jsem kní auvolnil jsem jí šat naprsou. Chvějícími se prsty přerval jsem tkanice krunýřového živůtku, aby mohla vydechnouti. Nezdálo se mi, že pečuji oženu. Nevzrušil mne pohled najejí prsy vyklouzlé zkošile, ani najejí bílé hrdlo, protkané jemnými, modrými žilkami.“

Procitnuvší Miss Joan zpozorovala své obnažení aWilkinse odstrčila.

Wilkins se jí dvoří, nazývaje ji drahou Joan. Sděluje jí, že odtohoto okamžiku může hrát všechny ženské hlavní role vjeho filmech. Však rozpomněli se naprávě proběhlý zločinný Barkerův čin.

„Slyšela jsem výbuch, přihodilo se něco?“ tázala se Joan. Když vyhlédla zokna aspatřila trosky protějšího domu, byla zděšena.

Cosi tmavého vyčnívalo zhromady. Podobalo se to tmavé látce, černému zaprášenému cáru, či– není možno?! Chopil jsem Joanu zaruku ahravě vysadiv okenní rám, vynesl jsem ji před dům. Spatřili jsme houf lidí, kteří přicházeli slopatami azáchrannými prostředky. Stanuli jsme až utmavého cáru, který nás tak překvapoval. Joan poznala okamžitě, co to je. Držela mne zaruku ajá cítil, kterak se chvěje.

„Bože! Ženské vlasy!“ zašeptala zděšeně.

Nemýlila se! Byl to černý, napolo rozpletlý ženský cop, vněmž vězelo několik drátěných vlásenek. Mezi cihlami šklebil se krvavý ženský obličej. Odhodil jsem dvě cihly aspatřil jsem příšernou tvář, která neměla oči ajejíž víčka se podobala roztřepeným hadrům. Nos byl sražen anaústech svyraženými zuby byl rozprostřen podivný úsměv, takže obličej se podobal karnevalové groteskní masce, zhyzděné lidskou bolestí! […] Její mozek vpíjel se došedého popele, vyhozeného při výbuchu zkrbu.! [S.V.Jelínkovi nebyla žádná perverze dostatečně velkou– pozn.autora]

Vrátili se kWilkinsovi.

„Co učiníme sBarkerem?“ tázala se mne vpracovně. Pokrčil jsem rameny. Ten ďábelský člověk držel nás právě tak vhrsti, jako my jeho. Jemu šlo ohrdlo anám očest, avšak stou výjimkou, že my jsme byli tak nevinni, jak může býti pár podivných, platonických milenců; avšak věc byla by bývala vnovinách líčena jako neslýchaný skandál atoho jsem se obával spíše kvůli Joan než kvůli sobě.

***

Uplynulo pět dnů; Wilkins zatu dobu nespatřil ani Joan, ani Barkera. Zatím se připravovalo natáčení „Satana“. Vatelierech se stavěla temná hladomorna. Umělá pavučina se ploužila pozdi…

Mr. Wilkins myslel naMiss Joan. Proč nepřichází?

Navštívil jej jistý policejní grafolog, který si stěžoval nasvůj nos, který se mu prý začíná zmenšovati. Činil výtku svému titánskému nosu, který prý je, přes mateřskou péči, kterou mu věnuje, velmi náchylný ktvoření nežitů. Ptal se mne, jak se mi daří auvázal si kolem hrdla kapesník, jako by se chystal obědu. Tušil jsem, že si nepřeje, aby mu potřísnily jeho sliny, které mu při rozmluvě stále tekly zúst, náprsenku. Mr. Wilkins odměnil pana Fisfeta větší bankovkou zaposlední návštěvu aukázal mu zahradu. Když Mr. Fisfet odešel, vstoupila doWilkinsovy pracovny Joana, celá uplakaná. Zjejích očí Wilkins vyčetl, že jej miluje. Došlo kněžnostem.

„Joano…“ šeptal jsem, líbaje zuřivě její vlasy.

Zvrátila se naznak, přivřela oči ajejí hruď vystupovala jemně vprůsvitné látce svými něžnými tvary. Mé rty se setkaly sjejími ústy. Vrátila mi tichý, nehlučný polibek, který mi způsobil závrať. Její srdce se zachvělo namých prsou, jak ptáče chycené vtenatech. Cítil jsem vůni jejích prsů, jež se tak vlnily, že jsem zřel žlábek mezi nimi… Pojednou jsem ucítil ránu doprsou, až jsem se zapotácel. Joana se dívala namne podivnýma, cizíma očima, polobázlivými apoloužaslýma. Sevřela si skráně dlaněmi azadívala se upřeně kzemi.

Nato prchla. Běžela dozahrady, Wilkins zaní. Nemohl ji dostihnout. Joan se snažila prodrat angreštovou hradbou, zanechávajíc nakaždé větvičce cár oděvu. Když se vyprostila, byla téměř nahá. Celé údy prosvítaly jí tmavými cáry jak jitro ranními mraky. Utíkala dál, Wilkins zpozoroval, že míří oné zapomenuté studni, kde byli hadi ajiná havěť. Zastavila se uokraje ajiž činila krůček dotemné prázdnoty– když jsem ji uchopil kolem pasu aunášel ji pryč.

„Proč? Joano…proč?“ šeptal jsem, líbaje ji vběhu naoči.

„Žije on… nemohu žíti já,“ vydechla azhroutila se vmém náručí jako podlomený, zraněný květ.

Druhého dne, před čtvrtou hodinou ranní, kdosi zabušil nadveře Wilkinsovy ložnice. Povýzvě vstoupil, nečekán-nezván, Alexandre Barker. Pravil, že studoval „Satana“ achce ihned filmovati. Wilkins se umyl, oblékl apotom zaklepal nadveře pokoje, vněmž pobýval režisér Pechve. Režisér pochvíli vyšel azaním dva mladí sluhové saparátem.

Šli kvybudovanéhladomorně.

Barker kráčel zamyšlen.

Jeho tvář byla podivně ztrhána ašedivá. Namístě byla mu navlečena černá, hladká paruka, která dodala jeho tváři výrazu velmi unaveného avyžilého. Líčidlem, které bylo najeho skráních, vynikly jeho velké, čínské kosti. Nahřbet jeho nosu bylo přiděláno něco massy, aby byla získána ďábelská linie. Oči byly poněkud zvětšeny aústa zmenšena, takže se podobala rudé jizvě.

První scéna se odehrávala vhladomorně. Ďábel byl uvězněn vjejím nitru; Barker včerném trikotu se usadil nakámen. Jeho podobnost se zjevem ďábla nemohla být dokonalejší. Ústa malá, prohnutá byla stvořena kúšklebku. Ramena byla silácká, avšak lýtka hubená asuchá, jako by nenáležela ktémuž tělu. Operatér umístil aparát, jak bílého světla zalil kout skamenem asedícím. Barker počal nahlasitý pokyn hráti. Rozpřáhl ruce azadíval se dlouhým, teskným pohledem kekruhovitému otvoru vestropě, jenž mu byl symbolem svobody aživota. Jeho oči byly zamženy slzou. Pak se zadíval dotmy, jeho oči představovaly hrůzu, bylo možno přísahati, že vjeho nitru se děje něco nadpřirozeně strašlivého. Snad před jeho duševním zrakem se objevilo pařeniště lidských běd, tajné, navzájem se ukrývající špíny pohlaví, bojiště skrvavými mrzáky, jež místo údů měli umělé hmoty aumírali pod soucitným pohledem, zvířata děsem ryčící, rozbíjející kopyty lebky svých pánů avlekoucí zasebou uzlovité chuchvalce střev zrozpáraných břich, nemocnice spuchy přecpaných zvěřinců analůžcích lidské trosky sjazyky bílými jak mléko asduší plnou touhy popokojném skonu. To mohl zřít ďábel, byl to jeho plod, jako dílo, jež vnesl mezi lidstvo. Jeho pohled měl dosebe cosi úchvatně děsivého, že jsme všichni sustrnutím pohlíželi najeho hru. Pak zaplál mu nartech pošklebek, nejstrašlivější grimasa, schopná ukřižovati, jakou jsem kdy vživotě zřel. To nebyla hra, ten muž živě vzpomínal nanějaký svůj dávný zločin!

Operátorova ruka se chvěla, ale mechanicky fotografoval dále. Režisér pohlížel naBarkera sočima udivenýma avyvalenýma.

„Uďábla,“ zamručel mi doucha, „ten chlapík jistě ví ozločinu více, než my všichni zde dohromady, nebo stojím před nerozluštitelnou záhadou úžasně rafinované interpretace…“

Výkřik. Wilkins se obrátil aspatřil smrtelně bledou Joan, kácející se kzemi. Jak se dozvěděla, že začalo filmování?

Dva nosiči vlekli štíhlé Joanino tělo kdomovu; avšak nikdo mimo mne nejevil překvapení.

Alexandre Barker posehrané scéně zmizel. Joana, když se vzpamatovala zmdloby, uprchla dosvého bytu. Její chování nemohl Wilkins pochopit. Vzdalovala se odněj úmyslně? Wilkins si myslí, že Joana jej miluje anechce, aby se najednou vněkolika dnech avněkolika polibcích rozplynuly všechny její dívčí iluse olásce.

***

Před půlnocí Wilkinse probudily nějaké zvuky.

Neslyší ženský pláč?

Odhodil přikrývku ašel kedveřím, které prudce otevřel. Jakýsi stín dal se chodbou naútěk. Wilkins opět ulehl, ale pochvíli zase zaslechl pláč. Znovu otevřel dveře.

Mé ruce zachytily cosi prchajícího. Cítil jsem pod prsty měkké teplé linie těla. Žena! Zmítala se, bušila domých prsou drobnými údery. Poškrabala mi hrdlo, roztrhala naramenou noční šat apak zapletši se prsty domého vousu, zanechala vbeznaději svého odporu.

„Kdo jste?“ tázal jsem se, drže ji vnáručí jako dítě, jež chceme uložiti nalůžko.

Mlčela.

„Jste zmé společnosti?“ vyzvídal jsem dále.

Žádná odpověď.

Usedl jsem, maje ji nyní naklíně, aby mi neunikla. Dotkl jsem se její tváře. Nalezl jsem malý nosík aoči vlhké slzami. Bylo to mladé asvěží děvče.

Ale ano, byla to Joana!

Proč tato záhadná návštěva? táže se Wilkins.

„Nenavštívila jsem vás,“ děla.

„Pláčete zamými dveřmi…děsíte mne svou uzavřeností atajnůstkářstvím…Joano…Joano…proč to činíte? Visí nad vaší hlavou nějaké nebezpečí?“

„Ne…ne“, štkala.

Objal jsem ji ajal jsem ji líbati odprstů až krameni. Když jsem se přiblížil kjejím rtům, objala mou šíji apoložila, hluboce vdechnuvši, svou hlavu namé rámě.

Joana požádala Wilkinse, aby rozsvítil.

Spatřil jsem ji prostovlasou, vnedbalkách velmi nespořádaných apošpiněných. Její oči nabývaly zděšeného výrazu vyplašeného zvířete.

Wilkins říká, že oJoanu bude pečovat ibez jejího vědomí či svolení.

Joana jej žádá, aby tak nečinil aoni se nestaral!

Proč?

Zabil by je oba!

Kdo?

„Óh, příteli! Vidíš…třeštím…hovořím nesmysly aděsím tě, navštěvujíc tě vnoci zpouhého rozmaru“, pravila snásilnou veselostí avezvuku jejího hlasu bylo cosi nepřirozeně studeně kovového.

Wilkins oznamuje Joaně, že v„Satanu“ bude hrát.

Joana je nadšena. Pravila, že je okouzlena sama sebou avrhla se radostně Wilkinsovi kolem krku…

***

Policejní „grafolog“ Mr. Fisfet se vydal se svým velkým acitlivým nosem nazdravotní procházku. Kráčel kolem Wilkinsovy zahrady. Nahýbal se přes drátěný plot, aby utrhl tulipán. Vtom spatřil vtrávě spícího muže, který ležel nazádech aotevřenými ústy zhluboka vydechoval. Asi to je zahradník, pomyslel si Mr. Fisfet. Ten spící chlapík se mu líbil. Chlapík se pojednou zachvěl, otevřel oči aposadil se. Pak si položil nakoleno kus papíru, chopil se tužky vjejím středu adal se dopsaní.

Mr. Fisfet vyvalil oči. Věděl, že takto se píší vyděračské dopisy změněným písmem. Nepohodlná poloha přímo člověka donucovala, aby nepsal, jak tomu uvykl.

Muž dopsal aněkolikrát papír přeložil. Potom vstal aodešel směrem kateliérům. Když vešel dodomu, kde bydlel Mr. Wilkins, Mr. Fisfet chtěl jej následovat, ale vtu chvíli průvan přirazil dveře. Fisfet se chopil zanos astřídavě vzlykaje alaje, pobíhal chodbou; neznámý muž zmizel. Když Fisfet vstoupil doWilkinsovy pracovny ažádal, aby Wilkins přivolal lékaře, který by mu ošetřil odřený nos. Poněvadž nejbližší lékař byl as půl hodiny odtud vHobokenu apro takovouto malichernost nebylo třeba jej zváti, navedl jsem přede dveřmi Jacka, chytrého chlapíka, který isloužil již pátý rok, aby si vypůjčil zgarderoby bílou vlásenku abrýle aošetřil zdánlivě Mr. Fisfeta jako lékař.

Stalo se.

Co otom soudí Mr. Fisfet?

Dopis napsal onen chlapík zezahrady! Podle popisu to byl– Barker! Anemůže být spolčen sMiss Joanou?

***

Díval jsem se smutně kzemi.

***

***

***